ZENNER ZORA

A SZÜRKE SZIKLA SZÍVE

Könyv Guru

Budapest, 2026

Éda „kétszer lép ugyanabba a folyóba”, bár egyszer sem áll szándékában, és állítólag lehetetlen is. Tragikus sorsa teremti az elsodró érzelmeket egyre különösebbé váló helyzetekben, melyek két teljesen ellentétesnek látszó emberhez kapcsolódnak: egy ismert, pökhendi férfi pszichológushoz és egy hétköznapi, alázatosan anyáskodó nőhöz. Éda mégis kénytelen megtapasztalni, hogy túlságosan is hasonlóak, és hogy mi a közös bennük.

Szerelem, féltékenység, kudarc és felismerés szokatlan nézőpontokból bontakozik ki és elevenedik meg ebben a lélektani regényben. E szenvedélyes kapcsolatokban sajátosan mutatkozik meg a gázlángozás, a love bombing, a ghosting és a háromszögelés.

TARTALOMJEGYZÉK

A szürke szikla szíve

Amikor évekkel a kapcsolatunk megszakadása után újra találkoztunk a tengerparton, Ámon törtfehér lenvászon ingét impozánsan lobogtatta a szél, bár a hasánál kivillantak a kis zsírpárnák. Hányaveti és szuggesztív volt, mint mindig. Leült mellém a kavicsokra, lazán megtámaszkodott az alkarján, a lábát kényelmesen kinyújtotta. Sarut viselt. Ámulva néztem rá, mint egy jelenésre.

Kérdőre vontam – rekedten az indulattól –, hogy megtudjam, minek jött már megint. Egykedvűen bocsánatot kért, amiért itt volt. Úgy beszélt, mint aki szövegkönyvet mond fel, miközben a messzeségbe nézett, a túlpart felé. Mintha számítana neked, mit érzek… – vitáztam vele magamban. Csakhogy nem nézett rám.

Ekkor, mint hullám a gáton, átcsapott bennem a szégyenkezés elfogadásba, és elhatároztam, hogy ezúttal nem hozhat zavarba.

– A kettőnk viszonyában sok fura dolog van. Mintha valami felsőbb hatalom játszana velem – tértem rá az egyetlen konkrétumra, amely a kapcsolatunkat jellemezte.

– Hogy érti? – Hanyagul lepöckölt egy bogarat az ingje nyakáról.

– Tényleg meg kell magyaráznom? – A hangomba gyötrődést préseltem.

– Nem ártana.

Továbbra is a távolba szegezte tekintetét, de én lecsaptam rá, mint sólyom az áldozatára. Felpattantam, és az értetlenkedésére válaszul dühösen széttártam a karom. A strandkendőm szelíden fodrozódva ereszkedett le a vállamról. Csípőre tett kézzel, szemérmetlenül és fölényesen álltam előtte.

*

Tiborral Münchenbe készültünk. Izgatottak voltunk, mert még nem jártunk ott, de régi álmunk volt. Már azelőtt tervezgettük, hogy elváltunk volna, és mivel ismét együtt éltünk, megvalósítottuk. Ez is megerősítette, hogy még dolgunk volt egymással.

A nyaralás napjai kellemesen teltek, tetszett a város, sokat nézelődtünk, sétáltunk, fényképeztünk, de egyszer csak az álomutazás rémálommá vált. Az olimpiai parkból hazafelé tartva gyanúsan kiürült utcákat, a metróban pedig ideges embereket és fegyveres őröket láttunk. Olyan torokszorító érzésem támadt, hogy többé nem jutunk ki a föld felszínére. Szerencsére egy ellenőrzés után kiengedtek, így elindultunk a szálloda felé. Én szinte remegtem, de Tiboron nem látszott félelem, ám engem ez sem nyugtatott meg. Ő mindig ilyen halvérű. A fegyveresek többször ránk kiabáltak németül, hogy siessünk, és tűnjünk el valamelyik épületben. Az utca néptelen volt.

Elértük a szállodát, ahol a recepciós közölte velünk, hogy kijárási tilalom van, így amíg nem szólnak, nem mehetünk ki. Egyre valószerűtlenebbé vált minden: a város, a szálloda, a bútorok – mintha filmforgatásba csöppentünk volna. Úgy éreztem, a szoba olyan, mint egy börtöncella, idegesen járkáltam fel-alá, és hiába néztem ki az ablakon, csak behúzott függönyöket láttam mindenfelé. Mintha ketten lettünk volna egy kihalt, szörnyű helyen.

Tibor a franciaágyon hevert, és a telefonjával vacakolt, megpróbált tájékozódni az eseményekről, és rá is bukkant a hírre a neten: terrortámadás történt. Pont ott, ahol délelőtt voltunk, az olimpiai faluban, annak a gyorséttermében megöltek valakit. Legalább az étkezdében nem jártunk.

Már helikopterek köröztek felettünk, vijjogtak a szirénák. Hollók vészjósló szárnycsapását éreztem a levegőben, pedig ez még délelőtt történt, amikor egy parkban feküdtünk, a lombos fák alatt, hogy leszállt egy sereg holló a fűre, tőlünk pár méterre. Tibor higgadt maradt, engem viszont halálfélelem kerülgetett.

Reszkető kézzel nyúltam a telefonomért, ami abban a pillanatban, ahogy hozzáértem, sms-t jelzett. A mellkasomba szorult levegő megkönnyebbült sóhajban tört ki belőlem, amikor láttam, hogy Zsanna küldte az üzenetet: Mondj már valamit, mi van ott, ugye minden rendben? Éreztem, hogy a telefont tartó kezemben ismét elindult a vérkeringés, és azt is, hogy nem lesz semmi baj. Minden rendben. – válaszoltam. Ismét üzent: Vigyázzatok egymásra!

Lehuppantam az ágyra Tibor mellé, aki továbbra is a telefonján követte a friss híreket.

– Ki volt az? – kérdezte fel sem nézve a mobiljából.

– Na, mit gondolsz, ki az egyetlen, akit érdekel, mi van velünk? – mutattam Tibornak az üzenetet.

– Biztos látta a tévében – felelte egykedvűen.

A nyaralás hátralévő részére árnyékot vetett a „terrortámadás”. A tettest egyébként hamar megtalálták, egy depressziós fiatalembert, aki az apján akart bosszút állni. Nyomasztó hangulatban telt a hazafelé út a vonaton, levegő is alig volt, nem akarták bekapcsolni a légkondit, elhúzható ablak meg a modern vonatokon nincs.

Ahogy próbáltam saját magam felé terelni a gondolataimat a külvilágról, pillantásom az ölemben fekvő kezemre tévedt, és konstatáltam, hogy nem viselek gyűrűt. Erről eszembe jutott Ámon egyik utolsó mondata, amit akkor mondott, amikor a prédaságomról panaszkodtam. „Miért nem hord jegygyűrűt? Hazudni kell az embereknek!” – jelentette ki lazán, mint akit sohasem érintett mélyen semmi. Nem illett oda, amit akkor válaszoltam, mégis ki kellett mondanom, hogy szerintem senki nem lesz olyan emberbe szerelmes, akivel újonnan ismerkedik meg, hanem csakis olyan személybe, akit régóta ismer. A vonaton nem értettem, miért jutott eszembe ez a párbeszéd. Mélázásomból Tibor hangjára tértem vissza a valóságba, aki noszogatott, hogy készüljek, mert mindjárt leszállunk. Hazaértünk.

Amióta Ámonnal először találkoztam, naplót vezettem, amelyben lejegyeztem az éjszakai álmaimat a felbukkanó érzéseimmel, élményeimmel együtt. Az írásokban Ámonhoz beszéltem, de a valóságban sohasem mutattam meg neki a feljegyzéseimet.

Az emlékkönyv az asztalfiókban hevert évekig. Az első munkanapom előestéjén – jó fél évvel a müncheni nyaralás előtt – bekuckóztam a kanapéra egy vastag takaróval és a naplóval, felütöttem a legelején, és úgy terveztem, hogy a segítségével új szinten fogom folytatni a régi életemet. Majdnem szóról szóra emlékeztem arra, hogy mi állt benne. Áhítatos-nosztalgikus hangulatot árasztott. Utóbbi furának tűnt, mert nem vidám olvasmány volt. Erősen kötődtem a naplóhoz, és úgy képzeltem, az olvasásával majd meghaladom egykori önmagamat, mert más szemmel nézem, mint akkor, amikor írtam. A kiskutyám odasimult a lábamhoz, amíg olvastam.

„Leírom az álmokat – kezdődött –, mindent leírok, amióta tudom, hogy olvasod. A fürdőkádban ültem, a pereméről lelógatott, felmetszett csuklómból csepegett a vér a padlóra. Majd hirtelen ömleni kezdett, és már befolyt a kádba is, a kezem meg annyira fájt, hogy még most is érzem, ha visszagondolok. Mikor a vértenger nyakig elborított, felriadtam, ösztönösen a kézfejemhez kaptam, és megmozgattam az ujjaimat. Nagy levegőt vettem, tenyerem a halántékomra szorítottam, és lassan megnyugodtam.

Ha megölném magam, elfelejthetnék mindent a családomról. Megváltás lenne számomra, nem kellene tovább vinni a terhet, és nem lenne hiányérzetem sem. Nem emlékeznék az anyám mellrákjára, ami egy év alatt vitte el, már műteni sem lehetett, pedig csak ötvenhárom éves volt. Arra sem, hogy a halálával valójában az öcsém élete is véget ért. Megölte a depresszió, amivel élőhalottként még nyolc évig küzdött. Pontosabban én küzdöttem helyette. Próbáltam megmenteni, lelket önteni belé, munkát kerestem neki, és hónapokra az otthonomba fogadtam.

Fiatal voltam, huszonéves, épp férjhez mentem, de rólam nem szólt semmi, csak az anyám betegségéről, majd az öcsém problémáiról. Apám sem törődött az életemmel, saját magát sajnálta. Amikor az öcsém annyira összebalhézott vele, hogy verekedtek, átadtam a testvéremnek az átmenetileg üresen álló lakásomat. A lakás a negyedik emeleten, a munkahelyem melletti házban volt. Egy szombati napon, amikor elutaztam, és az öcsém tudta, hogy egészen biztosan nem fogok odamenni, a konyhaszéket az ablakhoz tolta, és kiugrott. Engem éjjel fél tizenegykor, álmomból felkeltve értesített a rendőrség. A lakók hetek múltán is a szörnyethalt fiatalemberről sápítoztak. Még a szemközti kisboltos is, akitől a reggelimet vásároltam munkába menet. A vérfolt nyoma évek múlva is látszott a járdán. Amikor már ismét mertem arrafelé járni, mindig megnéztem. A saját halálommal tényleg kitörlődne minden belőlem? Vagy akkor is ott lenne, mert nincs menekvés?”

Túléltem hát a rettenetes éveket – ezzel a gondolattal csuktam be aznap a naplót.

Másnap pedig, egy decemberi reggelen visszatértem a korábbi munkahelyemre a régi munkakörömbe. Új peres ügyeket kaptam, bár ez így nem teljesen volt igaz, inkább úgy mondanám, hogy egy eltávozó bíró teljes referádáját, amelyben vaskos betárgyalt ügyek is voltak, és másik leírót, aki legépeli és postázza a tárgyalási jegyzőkönyveket és a határozatokat, azaz segíti a munkám.

Csermelyiné Zs. Anna lesz az új jegyzőm, erről tájékoztattak. Ismertem őt felületesen, hiszen régen is egy helyen dolgoztunk. A főnök bevitt az új szobámba, ahol Zsanna – mindenki így szólította – már várta az érkezésem. Szolgálatkészen felállt, kihúzta magát, így még sudárabbnak tűnt. Kedves, csilingelő hangon köszöntött:

– Szervusz, Éda!

Fölösleges kilók nem ragadtak rá az idő múlásával sem, vékony, már-már vézna volt, mint mindig. Feszes mozdulatától a szürke, kinyúlt pulóverén szerényen illegették magukat a kifeslett bolyhok. Pont olyan volt, ahogy emlékeztem rá: kedves, megbízható és bizonyára ugyanolyan szorgalmas is.

Sőt, úgy tűnt, mintha megfiatalodott volna. Közel hatvanéves lehetett, de volt valami kislányos a külsejében. Talán a kétoldalt felcsatolt szőkésbarna haja kölcsönözte ezt a hatást, azelőtt alul összefogott lófarokban viselte. Vagy csak én öregedtem meg, mosolyogtam magamban, hiszen már negyven pluszos voltam.

Vele nem lesz gond, konstatáltam az első pillanatban, pedig amúgy mindentől féltem, például attól, hogy fogom- e bírni az extrém munkaterhet, hogy túlságosan megváltoztak-e a körülmények, na és az egyetemet is végig akartam csinálni. Igyekeztem felkészülni lélekben, hogy így együttvéve nem lesz fáklyásmenet.

Zsanna tudott a pszichológiáról, hogy odajárok, sőt érdeklődött is felőle. Ezt jó jelnek vettem a kettőnk kezdődő munkakapcsolatára nézve. Arról is tudott, hogy miért jöttem vissza ebbe a városba. Eléggé tájékozottnak tűnt. Miután ez kiderült, beszélgettünk egy keveset a kéréseimről, elvárásaimról, hogy az asztalom melyik oldalára kérem az aláírandókat letenni, hová az olvasandó új beadványokat, mikor érkezem meg a tárgyalási napokon, vagyis a napi rutinról.

Érdeklődött, hogy kávézom-e. Hát igen, odabent legalább kétszer, de lebeszéltem arról, hogy ő főzze nekem a kávét, hiszen nem szolga, megfőzöm magamnak. Átsuhant az agyamon, hogy milyen főnökei lehettek, ha természetesnek veszi az effajta kiszolgálást, holott nem is tartozik a munkakörébe.

Aznap már nem nagyon beszéltünk többet, gondoltam, majd menet közben úgyis kialakulnak a dolgok, lássunk neki a munkának! Csendben dolgoztunk, csak egy-két szükséges mondatot váltva. Jó volt a nyugalom, hogy a feladatokra koncentrálhattam, beléjük vetettem magam, mint ahogyan azok, akik arra vágynak, hogy a megélt történetük emlékké szelídüljön.

Otthon este folytattam a naplóolvasást egy csésze forró mézes teával, na meg a puha pléddel, amivel körbetekertem magam.

„Hónapok óta minden álmomban benne van az anyám, mindig él, és mindig mellettem áll, támogat, de ez rémálom volt, és ebben kivételesen nem szerepelt. Fogalmam sincs, hogy ez a kivetítést erősíti-e, vagy a szerelmet, de már nem is érdekel.

Álmomban azt nyilatkoztad az újságban, hogy február harmadikán fog megszületni a gyereked. Fotó is volt rólad. Az újságot az apám mutatta meg, de hiányzott a kép alja, és kiderült, hogy levágta, mert nem tetszett neki a lábad a képen. Elmentem egy olyan lapért, ahol nincs elvágva a fotó, később már az volt nálam. Apám újságja fekete-fehér volt, de az enyémen már piros felső volt rajtad.

Közben elkezdtél mozogni a képen, az én példányomban, a teljes alakosban. Elmondtad, amit a cikkben olvastam, a dátumon kívül még azt is, mennyire készülsz a gyereknevelésre. A képen egyszer csak felsejlett egy ágy a semmiből, amire lefeküdtél, és az arcod alá tetted a két kezed. Az újságíró megkérdezte, miért fekszel le, mire azt felelted, hogy néha pihenni is kell. Aztán mégis felültél, és tovább beszéltél a gyerekről.

Végig a kezemben volt az újság, de már úgy néztem, mintha tévé lenne, valahogy megnőtt a cikk meg a kép is. Utálok az egészre visszaemlékezni. Amikor felébredtem, órákig, sőt egész nap olyan érzésem volt, mintha tényleg megtörtént volna. Még most is.”

Kicsit révedeztem a sorok felett. Ha anyám valaha is támogatott volna érzelmileg, talání minden könnyebb lett volna, és talán lenne gyerekem. Bár azt, hogy nincs, soha nem éreztem hiánynak vagy lemondásnak, mert egyszerűen nem akartam saját gyereket. A többi nő általában azért van távol a munkahelyétől évekig, mert gyereke születik.

A munka odabent jól beindult, egy fölösleges percem sem akadt, egyik akta után jött a másik, tárgyalások, ítélethirdetések, a határozatok lediktálása, aztán átjavítása, véglegesítése. Alig értem a végére, futottam haza, és tanultam a következő egyetemi vizsgára. Két évet kellett még így lenyomnom a második diplomámhoz, mert három már megvolt. A feladatok szerencsére határozottan motiváltak.

Zsanna munka közben néha halkan bejött a szobámba, aktákat hozott vagy vitt, nagyon tapintatosan közlekedett, és mindig volt egy felém vetett kedves pillantása. Hamar hozzászoktam, hogy nem zavaró a jelenléte.

A szobája közvetlenül az enyém mellett volt, egymásba nyílt a két iroda, és csak az övén keresztül lehetett kimenni a folyosóra. A szobájában két asztal és két gép volt elhelyezve. A másiknál egy ideje nem dolgozott senki, az enyémmel szemközti bírói szoba is üresen állt. Megtudtam Zsannától, hogy az a bíró sikeresen elpályázott máshová. Emlékszem, mennyire örültem annak, hogy az ilyen módon „megnagyobbodott” tér, kevesebb zaj is segítette a nyugalmat.

Utóbbira azért volt szükségem, hogy bizonyos korábbi vágyaimat tapintatosan befedje a feledés, még pedig olyan puhán, mint télen a hó a tájat. Ugyan becsukhattam vagy legalább behúzhattam volna magam után a saját szobám ajtaját, és úgy mindenképpen csöndben dolgozhattam volna, de egyrészt nem akartam, hogy a leírómnak naponta többször kopogtatnia kelljen, ha beszélni akar velem vagy ide-oda kell vinnie a munkát, másrészt szűknek is éreztem volna a teret.

A pici dolgozó degeszre volt tömve aktákkal, még a kisasztal, a két fotel és a szekrények is. Az irathalmok mindenhol kígyóztak. Az íróasztalom szinte végigért keresztben a szobán, csak annyi hely volt mellette, amin pont átfértem. Mindez fullasztóan hatott rám.

Szerencsére az ablakomon át, amely aránytalanul nagy volt a szoba méretéhez képest, gyönyörű látvány tárult elém az épület mögötti sziklás dombra. Az új szobám a leghátsó volt a második emeleten, de egyben a legjobb fekvésű is – ellentétben a folyosóról nyíló szemközti szobával, amely a korábbi dolgozóm volt –, napközben többször pihentettem a szemem a hegyoldalon. Zsanna egyszer akkor lépett be hozzám, amikor kifelé révedeztem, és mosolyogva nyugtázta, hogy igencsak szép, amit nézek, majd nesztelenül kilibbent az ajtón.

Olykor intéztem hozzá pár szót a munkán kívül is, például ha a mosdóba menet áthaladtam az irodáján. Szívesen beszélgetett, sok témát találtunk. Rácsodálkoztunk, mennyi közös olvasmányélményünk van, és arra is, hogy mindketten szeretjük a nagyméretű bizsu gyűrűket.

Máskor – utalva a szobámból látszó kilátásra – elmesélte, hogy otthon gyakran úgy pihen, hogy kiül a lakásuk erkélyére, és olyankor övé a világ. Nem kellett kíváncsiskodnom ahhoz, hogy megemlítse a családját.

Megtudtam, hogy az anyukája lényegében vele él, mert csak egy emelettel lakik feljebb, és hogy szegény már enyhén demens, és skizofréniával is diagnosztizálták. Zsanna a hangjából kiérezhető gyengédséggel, ugyanakkor nehezteléssel panaszolta, hogy rosszul esik neki, hogy az édesanyja őt nem a saját nevén szólítja, hanem Eszternek. Ő a másik lánya. Később sokszor hallottam tőle, hogy az egész életét meghatározta és megnehezítette, hogy az anyukája nem akarta őt, csak a Ratkó-korszakban meg kellett tartania.

Az idős nénit még nem kellett ápolni, de sok odafigyelést igényelt a mindennapokban, például pénzt már nem lehetett rábízni, mert elhagyta, vagy ellopták tőle. Előfordult, hogy rettegett a lakásban egy sarokba bújva, mert azt képzelte, bent ül valaki a szekrényben. Máskor magára rántotta a felső polcot, ami kiszakadt a falból. Őszintén sajnáltam Zsannát amiatt, hogy ilyen gond terhelte.

Vacsora után, amikor elolvastam a naplóm soron következő részét, eszembe jutott, amit az anyukájáról mondott, mert eléggé érzékeny voltam a problémára az öcsém öngyilkossága miatt. Az iszonyat örökre beleült a lelkembe, és Zsanna anyukájának állapota felidézte.

„Álmomban beszédbe elegyedtem egy csuklyás idegennel a plázában. Egyáltalán nem láttam az arcát, csak azt, hogy üres fekete kosarat szorongat. A határozottság, amivel mellém szegődött, és a várakozó figyelme arra késztetett, hogy elmondjam neki, léteznek olyan őrültek, akik megcsonkítják magukat, vagy ártanak saját maguknak, például szögeket ütnek a kézfejükbe, ujjaikba. Elmagyaráztam, hogy azért csinálják, mert cölöpöket vernek a valóságba. Csak ilyen módon tudják megteremteni a kapcsolatot a realitással, így tudják érezni, hogy a világban vannak. Ébredés után elcsodálkoztam azon, honnan vettem ezt, de nem jöttem rá.”

Szokásommá vált, hogy gyalog munkába menet zenét hallgattam. Később már odabent is, ha olyan feladatot végeztem, amin nem igazán kellett gondolkodni. Ilyen volt a fénymásolás, nyomtatás, iratok sorba rendezése. Nem hagytam minden effélét Zsannára, na meg előfordult, hogy személyiséglélektanhoz vagy szociálpszichológiához volt szükségem anyagra, ezekre meg sem kértem volna. Ilyenkor fülhallgatóval közlekedtem, amit ő sokszor látott, hiszen a szobáján mindig át kellett mennem a nyomtatóhoz meg a fénymásolóhoz. Ha kiléptem a saját szobám ajtaján, és beléptem az övébe, mindig szolgálatkészen mosolygott, de amint észrevette a fülesem, visszafordult a gépéhez. Legalábbis eleinte így volt.

Azonban ahogy óhatatlanul is lazultak a kapcsolatunk hivatalos keretei, kissé változott a viselkedése. Előfordult, hogy bár a fülhallgató fehér zsinórja kilógott a sötét hajtincseimből, mégis intett, hogy mondana valamit. Ezzel megállásra késztetett, és persze erre kikaptam a fülemből a fülhallgatót. Ilyenkor nem munkával kapcsolatosat kérdezett, hanem például megjegyezte, milyen jól áll nekem a zöld blúzom, vagy megkínált csokival („mert ő itt nem bírta volna ki anélkül”), esetleg figyelmeztetett, hogy nemsokára értekezlet kezdődik.

Egy idő után úgy éreztem, azért csinálja ezt, hogy ne temetkezzek túlságosan a feladatokba. Hiszen ha már kivettem a fülest, úgysem tettem vissza, és akkor a folyosón nemcsak biccentettem a többieknek, ha összefutottam valakivel, hanem beszélgetni is tudtam. Bizonyára volt ilyen missziója irányomba.

Sokat dicsérte a külsőmet, nemcsak a ruhámat, az alakomat is, a visszafogott sminkemet („füstös”), hol részleteiben, hol az összhatást. Nevetve hárítottam mindig, mondván, hogy semmi sem adottság, sokat futok, azért vagyok izmos, a sápadt bőrömet szolárium teszi egészséges árnyalatúvá, a hajam már festett (eredetileg sötétbarna), és jó a műkörmösöm, poénkodtam el a bókokat. Rázta a fejét, hogy nincs igazam, mert nem ezek számítanak, hanem, hogy egy jelenség vagyok. So-so – nyugtáztam.

Nem néztem ki rosszul, még mindig életem legjobb (a harmincas éveim végére elért) formáját hoztam. Bárhol megfordultam, azonnal rám irányult a figyelem, amelyben mindig megbújt az irigység. Ehhez hozzászoktam, de hogy jelenség volnék, az túlzás.

– Márpedig az vagy – győzködött Zsanna, aki szerint „a sugárzó értelem” adta a koronát a lényemhez.

Ettől megint nevetnem kellett, mivel az irigy nők meg a zaklató férfiak nem éppen az értelmem kisugárzását szokták észrevenni. De milyen aranyos ez a Zsanna, gondoltam, bárcsak férfiaktól kapnék ilyen vallomásokat! De sajnos csak a tolakodásaikkal találkoztam nap mint nap. A füttyögéssel, a vaskos beszólással, a leplezetlen utánam fordulással, a megerőszakoló dúvad tekintettel és a nyers ajánlattal éppen úgy nem tudtam mit kezdeni, mint az olvadozó, epekedő, gyámoltalan pillantásokkal. A kölcsönös szerelem meg elkerült.

Sokszor eszembe jutott Ámon, pontosabban az, hogy „mi lett volna ha”. Ha máshol találkozunk, nem a rendelőjében… Miközben tudtam, hogy értelmetlen ezen agyalni. Szóval nem álltam jól e téren. Éppen azért jöttem újra össze a volt férjemmel. Egy kapcsolat némi védelmet biztosít, mivel egyedülálló nőnek lenni egyet jelent a prédasággal. Ezerszer megtapasztaltam, pedig ha valaki más mondja, el sem hittem volna.

A lépcsőházban, ahol laktam, mialatt leértem a negyedikről a földszintre, rendszeresen hárman környékeztek meg. A szemközti lakó, aki leselkedett utánam, a harmadik emeleti, aki nyíltan flörtölt, és a földszinti, aki minden reggel be akart vinni a munkahelyemre a kocsijával. Mindegyiknek volt párkapcsolata. Ráadásul az autós fickó nője engem okolt a társa csapodárságáért, és rendszeresen gyakorolta rajtam a szemmel verést. Valószínűleg nem bírta volna fenntartani a kapcsolatát azzal a tudattal, hogy az élettársa önszántából koslat más nő után. Ragaszkodott az erőszakos, ezzel együtt erélytelen és kissé bárgyú élete párjához.

Egyértelműen nem volt nekem való műfaj a pasizás. Sőt, az undorig jutottam. Zsanna mintha megkaparászta volna bennem az eltemetni szánt érzéseket. Azon merengtem, hogy miután elhagytam a férjem, két évig éltem egy másik kapcsolatban, amelyben végérvényesen megtanultam, hogy jobb, ha elfelejtem a témát.

A jóképű, intelligens, korban is hozzám illő férfit kirúgtam, mert le akarta uralni az egész életemet. Csakis az ő barátaival tarthattam kapcsolatot, féltékeny volt a sajátjaimra, ahogy az iskolámra is, miatta hagytam ki két évet a pszichológia alap- és mesterszak között, a kiskutyámat meg el kellett volna altatni, hogy őrá több időm legyen. Rendesen elegem volt a férfiakból meg az egész társkeresésből.

A legnehezebben azt viseltem, hogy a kutyusom csak heti váltásban lehetett velem, mert az exférjemmel közös volt, és mindketten ragaszkodtunk hozzá. Megegyeztünk, hogy a fele időt nála, a fele időt nálam tölti, és hetente hordtuk egyikünktől a másikunkhoz, mint egy gyereket, akin közös szülői felügyeletet gyakorol a különvált pár két tagja.

Arra jutottam, hogy nem tűröm tovább az uralmat, és nem akartam elszakadni az én csodálatos ebemtől, akit az öcsém öngyilkossága után fogadtunk be, és a fő érzelmi támaszomat jelentette. Elképesztően szeretetre méltó, okos kis lénye tette örömtelivé a napjaimat.

Zsanna annyit tudott minderről, hogy újra összejöttem a volt férjemmel, elégedett voltam, tanulhattam, dolgozhattam, nem akartak elnyomni, és egyfolytában velem volt a kutyám.

A múlt persze dolgozott bennem, a vér szerinti családommal történtek éppen úgy, akárcsak az Ámonnal való viszony. Az álmaim nem hazudtak, ebben hinnem sem kellett, annyira igaz volt. Lám, a kiskutyámat is megálmodtam előre.

Zsannának is volt kutyája, pontosabban a fiáé volt, mert a fia a barátnőjével fogadta örökbe a közepes testű, rövid szűrű kutyust. Csakhogy nem sokkal ezután a lány elhagyta Áront, Zsanna fiát. Zsanna nagyot csalódott a lányban, de egyből magához vette Dézi kutyát, segíteni akart a fiának, hogy kötöttségek nélkül élhesse az életét.

Áron élete nem lehetett túl nehéz. Ezt abból szűrtem le, hogy amikor kicsit elhúzódtak a tárgyalások, és Zsanna később ment haza, mindig felhívta a fiát, és selymesen susogta a telefonba: „Már megyek, szívem.” Úgy értette, takarítani, ételt készíteni. A fia is ugyanabban a lépcsőházban lakott, mint ő, csak lejjebb egy emelettel. Legalább harmincöt éves volt, és ennyire kiszolgálta az anyja – gondoltam kissé kajánul.

Vajon én érzelmileg teljesen fel akarok nőni? – töprengtem el a következő naplóolvasáskor. Azért is tartottam fontosnak, hogy visszaolvassam a régebbi gondolataimat, mert meg akartam szeretni az egykori önmagamat annak minden bajával és kudarcával együtt. A kutyusom figyelmesen nézett rám, ahogy kinyitottam a naplót, a szívem nagyot dobbant, amikor ő is felbukkant az álomban, mert őt csak imádni lehetett.