Előszó

Mordonok. Olyan teremtmények, melyek isteneknek hiszik magukat. Sajnos. Csupán pár van belőlük, és azért teremtődtek, hogy óvják és tereljék az Emberi fajt a megfelelő úton. Ez így is volt egy ideig, de sajnos nem tartott sokáig. Az idő múlásával az ember az a faj lett, ami már egyáltalán nem érdekelte őket. A Mordonokat már csak a hatalom megszerzése motiválta. Az irányításuk alá akarták hajtani az embereket, rabszolgákat formálni belőlük, és mint minden hatalomra éhes lénynek, erre nekik is megvolt az indokuk. Manapság az embert már nem érdekli a „helyes út”. Az ego, az irigység, a szinte teljes érzéketlenség és bizalmatlanság átvette az irányítást felettük, és ez a romlás volt az, ami a Mordonokból ezt a megvetést kiváltotta. Észre sem veszi az ember, de nagyon meredek szakadékon halad lefelé. A Mordonok ez alatt rendíthetetlenül arra törekedtek, hogy egyénként hatalomra törhessenek, és végre olyan „rendet” alkothassanak, amelyet ők akarnak. Ennek az lett az eredménye, hogy ők is, akárcsak az emberek harcba kezdtek, melynek hordereje elől senki és semmi nem menekülhetett. De nem minden ember volt kapzsi, önző vagy éppen megvetni való. Evan pedig ezek közé a kivételek közé tartozott. A fiú tettei és döntései voltak azok, amelyeknek köszönhetően egy új hatalom mutatkozott meg, s Izabella és a többiek számára felcsillant a remény. Anima. Ő az egyik Mordon, s ő az egyetlen, akit nem érdekelt sem a hatalom, sem az emberek, sem a Földek. Ám Evan, Lina, majd pedig a későbbiekben az Élet Fája, és a Mindenség ezt megváltoztatja. De Izabella szavaival élve: „Ne rohanjunk ennyire előre!”

1. Fejezet.

Volt egy férfi, ki a hatvanas éveiben járt. Úgy hívták, hogy Marec. Mondhatnám úgy is: ő volt a Második Paladin „titka”. Eredete ellenére a férfi teljesen átlagosnak tűnt. Az ilyen korú emberekre jellemző külső jegyekkel bírt: enyhe ráncok az arcán, kissé nagy, ősz szakáll, és ugyanilyen ősz haj. Marec egy Planéta hatalmas óceánjának kellős közepén állt. A bolygó nagyban hasonlított az általunk ismert Földre, mondhatni pontos mása volt szeretett világunknak. A víz gyengéd hullámzása ringatta fel és alá, ám Marecet ez nem zavarta. Olyan biztosan állt a víz felszínén, mintha csak a szárazföldön állna. A nap vakító erővel ontotta fényét. A férfi feltekintett az égre, ahol csupán felhők vonultak. Aztán lenézett a lába alá, ahol az üresség tárult elé. Marec az ég felé emelte karjait. Az óceán hullámai kissé erőteljesebbé váltak. A bolygó egyik sivatagának homokjából a szél felkapott egy maréknyit, és Marec felé sodorta. A férfi lábai alatt a hullámok egyre hevesebbek lettek, felette pedig az ég beborult. A sötét felhők egyetlen hatalmas tömbbé álltak össze, mely már-már feketének tűnt. Eleredt az eső. Hatalmas vihar tört ki. A hullámok méteresre duzzadtak, a villámok egymást váltva cikáztak az égen. A mennydörgések olyan erővel szóltak, mintha közvetlenül Marec füle mellett csaptak volna le. A homok bejutott a viharba, ám az eső ellenére száraz maradt, és végül Marec kezei közé ért. A férfi leengedte karjait maga elé. A homok a tenyerei között lebegett.

- Porból lettél, s porrá leszel. S mikor eljön a nap, a testeddel fizeted meg mindazt, amit addig a bolygótól elveszel. Élj! – mondta Marec.

A férfi hosszan kiáltott, majd összecsapta a tenyereit. Ám mielőtt a kezei összeérhettek volna, egy villám csapott a lebegő homokba. Marec tovább üvöltött, és szabadjára engedte energiáit — egy faj születésének erejét. A bolygó minden pontján viharok tomboltak. Végül Marec kezei közül egy olyan erős lökéshullám indult útjára, hogy a viharok egy pillanat alatt szertefoszlottak, és ismét a nap ragyogó sugarai uralták a földet és az eget. Marec mozdulatlanul állt tovább a megnyugodott óceán vizén. Állati hangokra lett figyelmes. Felnézett: különféle repülő fajok egyedei vonultak el felette. A férfi mosolygott. Aztán a víz mélyére tekintett, ahol állatok ezrei indultak el az Élet Útján. Ekkor Marec eltűnt a vízről, és hagyta, hogy kezdetét vegye az általunk evolúciónak nevezett folyamat. A fejlődés zavartalanul, békésen haladt a maga tempójában, míg végül kiteljesedett. Megszületett az Ember. A Kettesszámú Paladin teremtménye ámulattal és csodálattal figyelte végig a folyamatot, melyet az Élet mondhatni tudatosan irányított. Marec úgy érezte, hogy ez a csoda nem korlátozódhat egyetlen bolygóra. Útra kelt. A Második által teremtett idősíkban utazva keresett további életképes naprendszereket, és talált is párat, ahol gondolkodás nélkül megteremtette a színes, csodálatra méltó életet. Marec tudta, hogy e teremtett életek iránt felelősséggel tartozik, melyet meg kell óvnia. Ekkor döntött úgy, hogy létrehozza a Mordont. Saját erejének képességeit ruházta át annyi Mordonra, ahány bolygót sikerült élettel megtöltenie. Az első Mordon egy negyven év körüli férfi képében született meg. Nem volt kimondottan izmos vagy tekintélyparancsoló, és a képessége is melyet teremtőjétől örökölt egyszerűnek tűnt, ám épp ebben rejlett a veszélyessége. Marec a Veroc nevet adta neki. Veroc képes volt bármilyen képességet elszívni a használójától, és saját irányítása alá vonni azt. A következő teremtmény egy harminc év körüli férfi volt, Nalec. Ő nem egyszerű Mordonként született még Marecet is meglepte. Nem képességgel bírt, hanem egy mutációval: vámpír és vérfarkas keveréke volt. Ezután egy nő következett: Deli. Negyven év körülinek tűnt, és a legegyedülállóbb képességgel bírt: képes volt bármilyen DNS-t manipulálni, újra alkotni, átformálni. Végül Marec megalkotta a negyedik Mordont, egy húszas éveiben járó fiatalember alakját öltő lényt, Riverdet. Ő megörökölte teremtője elmeirányító képességét. Bár egyszerre csak kis csoportok felett tudott uralkodni, ha megszállt egy emberi testet, akár országokat, sőt világokat is irányíthatott. Ám emberi testben halandóvá vált — ez volt a képessége ára. Marec megteremtette minden élettel teli bolygó védelmezőjét. Ám amikor el akarta fojtani energiáit, azok elszabadultak. A háborgó hatalom zabolátlanul tört elő, és egy új Mordon kezdett megszületni: Anima. A húszas éveiben járó lány alakját öltötte magára, és képessége volt a legveszélyesebb mind közül: puszta érintésével bármit megsemmisíthetett. Miután Anima is megszületett, Marec ereje elcsitult, és ismét uralma alá került. A Mordonok teremtőjük előtt álltak.

- Mi ez a hely? – kérdezte Veroc.

- Egyike az élettől hemzsegő Planétáknak – felelte Marec. – Azért születtetek, hogy ezeket megóvjátok.

- Egyike? – csodálkozott Deli.

Marec elmosolyodott. Bár a Mordonok felnőtt alakban születtek, tudásuk egy gyermek szintjén állt. Így hát kezdetét vette Anima és testvérei tanítása. Pár száz évbe beletelt mire a tudás nagyját átadta Marec a teremtményeinek, de a férfi ezt nem bánta. Gyermekeiként szerette a Mordonokat kik közt közel sem volt oly nagy az összhang. Időközben kialakult a Mordonok közti hatalmi rangsor melyet a születési sorrend határozott meg. Ez viszont sok ellentétet szült a mondhatni testvérek közt ám e konfliktusokat Anima mindig próbálta elkerülni. Őt nem érdekelte, hogy ki a legerősebb vagy a leggyengébb. Csupán Marec volt, aki hatni tudott a lányra. Anima csak a férfit tisztelte s minden mással kapcsolatban közömbös volt. Legalább is ezt mutatta a többiek felé. Anima kiközösített volt a Mordonok közt hisz ő volt az, aki akaratlanul született. A lányt különösebben nem érdekelte, hogy mit gondol róla a többi Mordon, nem állt szándékában megfelelni senkinek sem. Ő titkon csak egy valamit akart; egy utána születőt, akinek megadhatja azt a szeretetet és törődést, mit ő nem kap meg. Ám erre semmi esély nem volt hisz Marecnek eszébe sem volt több Mordont teremteni. Legalább is nem akarattal. Ahogy fejlődött az ember úgy csoportosultak és terjeszkedtek egyre nagyobb körben és úgy lettek egyre különfélébbek. Volt csoport mi törzsnek, volt mi klánnak nevezte magát. A világ számos pontján e törzsek vagy klánok olykor összecsaptak egymással hol területért, hol a javakért. Ez a jelenség sajnos minden teremtett bolygó lakóira igaz volt azonban sem Marec sem a Mordonok nem avatkoztak bele ezekbe az eseményekbe. Veroc ekkor még nagyon szerette az embert, ahogy testvérei is, ám Anima nem. A lány egész életében csak a megvetés és a kiközösítés áldozata volt így ő sem volt képes más érzelmet kimutatni. Az első teremtett bolygón létrejött egy törzs, kik Credalnak nevezték magukat. A Credal törzs az erdő mélyén élt távol az egyre csak gyarapodó és terjeszkedő civilizációtól mik ekkor már az úgy nevezett Vaskorban jártak. Nem volt ember ki hasonló képességekkel bírt volna, mint a Mordonok vagy Marec, ám e törzs egyik lakója; Ciffe mégis képes volt bizonyos dolgokra. Egyszerű ember volt ő is ám a nő és a természet közti kapcsolat különleges volt. Mondhatnánk azt is, hogy Ciffe olyan képességekkel bírt, mint egy Akarat ám ezek a képességek nagyon korlátozottak voltak. A kézzel megmunkált termőföld vagy épp az őket körülvevő gyümölcsfák egyike sem szűkölködött a termésben hála a nőből áradó különleges energiáknak. A nő, harmincöt év körüli volt ki a Credal törzs legszebb nőjének számított. Marec felfigyelt a nőre még gyermekkorában ám amikor Ciffe a női korba lépett valami oknál fogva, Második teremtménye mást is érezni kezdett a nő iránt nem csak az erejét illető kíváncsiságot. Tekintettel a Mordonokra, Marec elővigyázatosságból elrejtette teremtményei elől Ciffe törzsét, amiből a törzs semmit nem vett észre. Ám hogy, valóban senki ne leplezhesse le a férfi tettét, Marec egy hatalmas erdőterületet is hozzá csatolt a törzs területéhez. A férfi így próbálta megóvni a különleges nőt a Mordonok kíváncsisága elől. Mikor ellátogatott a törzs helyéhez ő maga is elrejtette a saját hatalmát így biztosítva, hogy követni se tudják őt. Egy nap a férfi épp visszafelé tartott Ciffe kis falujától mikor megjelent az útjában Veroc. Marec kissé meglepődött ám próbálta leplezni azt, mert látta, hogy a teremtménye nem érzékeli a törzs jelenlétét.

- Atyám! – mondta Veroc.

- Gyermekem! Mit szeretnél? – kérdezte Marec.

- Tennünk kell valamit!

- Mire célzol?

- Az emberek... ölik egymást és nem csak itt, hanem minden Földön! Én és testvéreim úgy véljük irányításra szorulnak....

- Ugyan! Te és a testvéreid? Századok óta semmi más nem foglalkoztat titeket csak egymás erejének megszerzése.... Egyedül Anima az, akiben van annyi bölcsesség, hogy nem érdeklik az ilyen kicsinyes dolgok....

- Miért olyan különleges a húgom, hogy mindig csak őt véded?!

- Mint már mondtam őt nem érdeklik a kicsinyes dolgaitok!

- Mit látsz benne, amit bennünk nem?! Hisz nem is akartad!

- Én valóban nem akartam megteremteni őt! De az erő minek te és minden más köszönheti az életet az igen! – felelte Marec. – Tudod, mit gondolok, fiam?

- Mit apám? – kérdezte Veroc.

- Hogy lehet, hogy csak őt kellett volna megteremteni... – felelte Marec.

Veroc a válasz hallatán nem szólt tovább. A férfit felzaklatták teremtő apja szavai. Veroc mindig is szerette, és tisztelte a Marecet ám ez ebben a pillanatban ez megváltozott. A férfi egy szó nélkül el teleportált. De nem csak Veroc volt, aki csalódottságot érzett, hanem Marec is. A férfi szomorúan tapasztalta, hogy a gyermekeiként szeretett Mordonok uralkodni akarnak az Emberek felett nem pedig óvni őket és az életet. Marec visszatekintett Ciffe faluja felé, s pár pillanatig csak állt majd megfordult és visszaindult a Credal törzshöz. Marec úgy döntött, hogy felhagy az eddigi életével és az aggodalma ellenére hagyja, hogy a Mordonok úgy éljenek tovább, ahogy ők akarnak. A férfi csatlakozni szeretett volna a törzshöz, akik szeretettel fogadták őt maguk közt. Második teremtménye és Ciffe hamar összebarátkoztak, amiből szerelem lett. Ez alatt a Mordonok olykor-olykor keresni kezdték teremtő apjukat ám sehol nem találták. A Mordonok egy a Grand Kanyonra hasonlító helyen voltak ahol épp apjuk hiányát vitatták meg.

- Most mit csináljunk? – kérdezte Dali.

- Nem egyértelmű? Atyánk belátta a szavaim és elhagyta e Földeket s annak minden élet formáját, mert érdemtelenek az önálló életre! – felelte Veroc.

Anima kissé távolabb ült testvéreitől, és igaz, alig de figyelte a kibontakozó beszélgetést.

- Hát akkor itt az ideje, hogy én irányítsak! – szólalt meg Nalec.

- Te? – kérdezte Veroc.

Nalec eltűnt a Mordonok elől és Verocal szemben jelent meg. Minden Mordon meglepődött Nalec tettén. Erre a tettre már Anima is felfigyelt.

- Mit művelsz? – kérdezte higgadtan Veroc.

Ám a Mordon higgadtsága csak a hangjában volt jelen. Ugyanis Anima észrevette, hogy a férfi egy kicsit hátrébb csúsztatta az egyik lábát.

- Mit gondolsz?! – kérdezett vissza Nalec, közelebb hajolva az elsőszülötthöz miközben kiengedte szemfogait, ahogy körmei is meg hosszabbodtak.

- Idióták.... – szólalt meg Anima majd elteleportált.

Veroc higgadt arccal nézte öccse tettét majd ő is eltűnt. Anima nem is sejtette, hogy az első szülött az ő követésére indult. Mióta Marec eltűnt a Mordonok elől Anima is egyre sűrűbben vált köddé hosszú órákra ami Verocnak feltűnt. Igaz, Marec jól el tudta rejteni magát és a törzset a teremtményi elől ám ez alól Anima kivétel volt. A lány valami oknál fogva képes volt megtalálni a teremtő apját ám sem a férfivel sem a többi Mordonnal nem tudatta ezt. Anima egy a táborhoz közeli nagy fa, vastag ágán ült és egyszerűen a lakókat figyelte. Veroc is megjelent, aki az égen lebegve nézte húgát. A férfi nem értette, hogy mit kereshet itt a lány, s hogy mit is figyelhet hisz Veroc volt az a Mordon, aki mindent tudott, minden naprendszer, minden Földjéről ám egyszer csak megjelent Marec. Veroc a falut és annak a lakóit nem láthatta hála Marec képességének, de amikor a férfi egy kis kunyhóból előlépett akkor már Veroc is tisztán látta a teremtő apját s mindenki mást. Veroc ezt szintén nem látta de Marec után Ciffe lépett elő s a nő várandós volt, nem is beszélve arról, hogy már bármikor eljöhetett a pillanat amikor a nő életet ad a gyermeknek. Anima olyan boldog lett ezt látva, hogy akaratlanul aktiválta a képességét és alatta a vastag ág elporladt. A lány a földre zuhant. Ez kissé fájt Animának s nyögött is párat ám ez hamar nevetéssé alakult. Animát örömmel töltötte el a tudat, hogy hamarosan lesz egy testvére, akinek a lány reményei szerint megadhat majd minden szeretetet és törődést, amit ő nem kapott meg. Veroc azonban nem volt ilyen pozitív, sőt, épp ellenkezőleg. Mikor a férfi meglátta a nőt azonnal észrevette a gyermekből áradó Mordoni kisugárzást. Veroc azonnal rájött Marec tettére s nagyon feldühítette a látvány. Úgy érezte, hogy az apja elárulta őket és lemondott róluk s mindenről, amit teremtett egy nő miatt, aki ráadásul egy a Veroc szemében fattyú gyermekkel volt állapotos. A férfi nyomban a testvéreihez teleportált.

- Visszatértél? – kérdezte Nalec. – Végül csak beláttad, hogy melyikünk az erősebb....

- Erre most nincs időnk! – mondta dühösen Veroc.

A Mordonok észrevették, hogy Verocot valóban nagyon feldühítette valami.

- Mi történt bátyám? – kérdezte Riverd.

- Atyánk! Elárult minket, az erejét, és mindent, amit teremtetett! Nemzett egy fattyút és őt választotta helyettünk! – felelte Veroc.

- Az nem lehet! Egy újabb Mordon? – kérdezte Deli.

- Az nem Mordon.... – felelte Veroc.

- Mit akarsz tenni? – kérdezte Nalec.

- Átveszem atyám helyét! – felelte Veroc.

- Helyes...– mondta halkan Nalec.

Nalec ebben a pillanatban, esélyt kezdett érezni a hatalom megszerzésére.

- És hogy? – kérdezte Riverd.

- Elpusztítjuk őket! – felelte Veroc.

Pár hét elteltével a Mordonok készen álltak végre hajtani a tervüket a hatalom megszerzésére. Közben Anima teljesen eltűnt ám ez ekkor már ez egy Mordont sem érdekelt. Csak a hatalmat akarták. Ciffe pedig időközben szülni kezdett. Marec olyan izgatottá vált, hogy megfeledkezett az ereje és a törzs elrejtéséről. Veroc és testvérei ismét a Grand Kanyonhoz hasonlító hely egyik hegycsúcsán voltak. Az első szülött Mordon az elé táruló tájat kémlelte a hegy széléről mikor megérezte, hogy az apja már nem használja a képességét.

- Elkezdődött.... – szólalt meg Veroc.

Nalec mosollyal az arcán állt fel. Megmozgatta a vállait miközben a körmei meghosszabbodtak. A nyakát is megtornáztatta mialatt a szemfogai elő bújtak. A másod szülött nem szólt, csupán elteleportált. Deli követte őt. Veroc is eltűnt, aki után Riverd szintén útnak indult. A Mordonok mozgásba lendültek. Ez alatt Ciffe már a szülés csodálatos fájdalmait élte át. Percek választották el a nőt, hogy életet adjon az ő és Marec közös gyermekének. A férfi ott állt a szeretett nő mellett és kissé aggódóan fogta Ciffe kezét. Megjelent Nalec s megragadta Marec arcát. A férfi meglepődve vette észre teremtett fiát. Nalec széles mosollyal nézett apjára.

- Hiányoztam? – kérdezte a Mordon.

Marec még időben el tudta engedni Ciffe kezét. Nalec elhajította az apját, aki az ég felé sodródott. Az útjában ott termett Deli, aki erősen, oldalról arcon csapta a férfit. Marec pályát váltott. Oldalra sodródott tovább. Közben Veroc megjelent a faluban. Az ott élők először csodálkoztak az első szülött feltűnésén majd megtámadták a férfit. Egy harcos nő rontott Verocra. A Mordon ezzel nem törődött s nyugodt léptekkel elindult az épp életet adó Ciffe felé. A támadó nőhöz csatlakozott egy férfi is. A két harcos oda értek a Mordon elé. A nő oldalról suhintott a kardjával, míg a férfi fentről csapott le, szintén egy karddal. A nő fegyverének a hegye csupán centikre haladt el Veroc előtt és fejezte le a férfit, aki a nő támogatására sietett. Veroc megállt. Hátra nézett és nem messze észrevette Riverdet. Az első szülött körbe nézett és látta, hogy a törzs lakói egymást kezdik le mészárolni. A nő ki vele szemben állt halálra rémült a tettén és a látottakon. Veroc kirántotta a bennszülött kezéből a fegyvert és egy mozdulattal átdöfte azt a nő testén majd ugyan azzal a higgadtsággal tovább indult. Mikor a férfi belépett a bungalóba a bent lévők kiszaladtak s csatlakoztak a mészárláshoz. Senki nem volt, aki képes lett volna uralni a saját tetteit köszönhetően Riverd képességének. Az első szülött Mordon, higgadtan, ám egyértelmű gyilkolási szándékkal a tekintetében körülnézett. Ciffe az ágyon feküdt, az izzadtságtól csillogó bőrrel, zihálva. A Mordon, csecsemősírást hallott meg egy kiságyból, ami csak pár lépésre volt a nőtől. Veroc elindult. Ciffe nem törődve a szülés utáni fáradtsággal és fájdalommal a kiságy felé indult. Jobban mondva vonszolta magát. Mire a nő oda csúszott az ágyhoz ekkor már Veroc is oda ért. Ciffe a kezeit Veroc csuklóira tette és szorítani kezdte azokat azzal a kevés erővel, amije maradt. Veroc a nőre nézett. A férfi kihúzta a jobb kezét Ciffe szorításából és megragadta a nő nyakát majd felemelte őt a földtől. Veroc olyan erősen szorította őt, hogy Ciffe megfulladt. A Mordon félre hajította a nő hulláját. Pár pillanatig állt és a csecsemőt nézte, majd lassan nyúlni kezdett felé. Ám mielőtt még megérinthette volna a gyermeket egy erős ütést kapott oldalról, ami elsodorta az elsőszülöttet. Anima volt, aki megcsapta a férfit. A lány letekintett a nem rég született gyermekre. Anima pár pillanatig mosolygott majd Veroc felé tekintett. A lány arca komollyá vált, és Anima eltűnt. Marec a csapásoktól miket Deli és Nalec mértek rá sodródott egyik irányból a másikba. A Mordonok nem tudtak komoly sérüléseket okozni a férfinak. Marec hagyta, hogy a teremtményei ki tombolják magukat mit sem sejtve a faluban történtekről. Marec igazat adott a teremtményeinek és ő is belátta, hogy valóban elfordult tőlük, ami hiba volt. Ám amikor Marec megérezte a szerelme halálát. Ekkor azonban a Második Paladin teremtménye nem tűrte tovább a rá mért ütéseket. Nalec épp lesújtani akart. A férfi megragadta a teremtett fia kezét és oly erősen hasfalon csapta Nalecet hogy a Mordon szájából vér tört elő majd a férfi a közeledő Deli felé sodródott. Marec nyomban a törzs felé vette az irányt. Ez alatt Anima próbálta a lehető legmesszebb csalni az elsőszülöttet. Az égen cikáztak mind ketten, oly sebesen, hogy már ívet húztak maguk után. Egy szoroson haladtak keresztül mikor Animának támadt egy ötlete. Le akarta lassítani a bátyját, míg ő biztonságba helyezi a gyermeket. A lány mind két kezét a szoros falainak nyomta és aktiválta képességét. A hegység fala Anima kezének vonalában kezdett elporladni, amitől nagy mennyiségű szikla kezdett leomlani. Veroc nem tudott kitérni a felé omló törmelék útjából, végül az maga alá temette a férfit. A lány nyomban visszaindult a törzs faluja felé. Anima vissza sem nézett egy pillanatra sem csupán az újszülött biztonsága járt az eszében s a lány hamar oda is ért. Anima mosollyal az arcán nézte, hogy a csecsemő sértetlen. A Mordon szerette volna az ölébe venni a gyermeket ám ekkor megjelent Marec.

- Anima! – kiáltott rá a férfi.

A lány, Marec felé fordult és megrémült. Soha nem érzett még ilyen hatalmas erőt előtörni a férfiból, mint akkor. A lány az apja felé emelte a másik kezét. Anima próbálta megnyugtatni a férfit ám Marec ekkor észrevette Ciffe hulláját. A férfi nem tudott tovább uralkodni magán. Az ereje elszabadult.

- Várj... – akarta mondani a lány.

Marec összecsapta a kezét s összefonta az ujjait. Ettől egy fehér kereszt jelent meg Anima előtt és mögött, ami összecsapódott így börtönözve be a lányt. A kereszt a földre hullt és elsüllyedt. A férfi megérezte teremtményei jelenlétét, közel a házhoz. Marec meg sem nézte a gyermeket. Megfordult és elindult kifelé. Kilépve a házból meglátta Mordonokat, akik ott álltak sorban, szemben a férfival. Marecben tombolt a düh. A férfi alig tudta visszafogni az érzéseit mind szerelme mind a törzslakók halála láttán mit oly személyek tettek kiket gyerekeiként szeretett.

- Mit tettetek?! – kérdezte Marec.

- És te? – kérdezett vissza Veroc.

- Én?!

- Igen te! Lemondtál rólunk és a Földekről egy nőért és egy fattyúért! – felelte Veroc.

- Ti mondtatok le magatokról, amikor a hatalom után kezdtetek áhítozni! Mindig a másik fölé akartatok kerekedni! Az életet akarjátok irányítani, de ennek most vége! Ha tudnátok, hogy mekkora lehetőségek rejlenek az együttes erőtökben... De már sosem lesz lehetőségetek, hogy ezt megtudjátok! – felelte Marec.

- Mit akarsz tenni? Tán száműzni akarsz minket?! – kérdezte Veroc.

- Pontosan! – felelte Marec.

Nalec nevetni kezdett.

- Ugyan! Hisz bármikor visszatérhetünk és szabadon utazhatunk a Földek közt! – mondta Nalec.

- De nem a kulcs nélkül...!– felelte Marec.

A Második Paladin teremtménye eltűnt. A Mordonok, Veroc kivételével csupán annyit vettek észre, hogy egy erős mellcsapást kapnak, majd a föld felé zuhannak ám mielőtt földet érhettek volna mind elporladtak. Az elsőszülött is már csak akkor vette észre teremtőjét amikor Marec ismét megjelent előtte. Ám a Paladin teremtményén látszott, hogy nagyon kimerítette a Mordonok száműzése és elzárása. Marec fél térdre esett s zihált. Veroc kissé megnyugodott teremtő apja állapotát látva. Úgy vélte Marecnek már nem sok ereje maradt így egyedül is legyőzheti őt.

- Ez eléggé megviselhetett atyám.... – szólalt meg Veroc.

- Kinek nézel te engem?! Én a Másod szülött Paladin teremtménye vagyok....

- Hogy ki... – akarta kérdezni Veroc ám Marec megtámadta a Mordont.

Veroc egy védhetetlen, hatalmas erejű, arccsapást kapott, amitől az égig repült. Marec követte őt. A férfi körül a mindenség színeiben váltakozó aura jelent meg. Marec utol érte Verocot. A Mordon próbált védekezni ám Marec olyan nagy erővel sújtott le a teremtményére, hogy attól még a férfi keze is eltört. Ám Marec sérülése pillanatok alatt begyógyult s megállás nélkül támadt, az elsőszülött pedig semmit nem tudott tenni ellene. Veroc ezekben a percekben döbbent rá, hogy bármennyire is akarhatta az irányítás jogát vagy akarhatott az apja helyére kerülni neki esélye sincs Második teremtménye ellen. Marec megjelent a magatehetetlenül sodródó Veroc felett. A férfi megpördült majd síkcsonttal arcon rúgta a Mordont. Veroc egy sivatagba csapódott. Az első szülött Mordon próbált lábra állni ám Marec ott termett s megragadta a teremtménye arcát majd felemelte őt a földről.

- Miért? – kérdezte Marec.

A férfi látta, hogy a teremtett fia szinte alig van magánál annyira megviselte az a rengeteg csapás, amit el kellett viselni.

- Miért? – ismételte Marec. – Miért?! – kiáltotta.

A férfi minden erejét beleadva csapta a földnek Verocot, ami egy hatalmas robbanást eredményezett. Egy több mint harminc mérföld széles kör jött létre melyben gyűrűk alakultak ki. A gyűrűk közti rész kéken világított. Ezt a helyet az emberiség, a felfedezése után a Szahara szemének nevezte el.

- Irányítani akartatok, de amíg én létezem, csupán megfigyelők lehettek!– mondta a férfi.

Marec teljesen kimerült, de ennek ellenére eltűnt s a nemrég született gyermekéhez sietett. Mikor oda ért Ciffe felé fordította a tekintetét és Marec ekkor egy új érzelmet tapasztalt meg. Ez pedig nem más volt, mint a gyász. Igaz egy Paladin teremtette a férfit de Marec számos emberi érzelemmel bírt. A férfi pár pillanatig átadta magát ennek az érzésnek majd a kiságyhoz lépett és az ölébe vette az újszülöttet. Nézve a csöppséget a szemébe könny szökött, majd a gyász eltűnt s a boldogság váltotta fel a helyét. Ezt követően Marec, az ölében a csecsemőt tartva, elteleportált.

2. Fejezet.

Hosszú évek teltek el mióta a Második Paladin teremtménye elzárta a Mordonokat, akik ez alatt mindent láttak, ami a Földeken történt. Ekkor már az emberi faj a technológia korában élte a minden napjait. Marec félvér gyermeke időközben felnőtté érett ám, hogy ki is ő, vagy, hogy hol lehet azt még maguk a Mordonok sem tudták. Bármilyen hihetetlenül is hangzik, de Második teremtménye, ugyan azt az árat fizette meg, mint Azara. Miután a félig Ember, félig Mordon gyermek megszületett, erősödött, és idősödött Marec úgy öregedett, és gyengült, míg végül a férfi elhunyt. De míg ez a pillanat el nem érkezett addig az időt Marec és a gyermek együtt, békében és szeretetben töltötték. A férfi halálát követő hetekben a dolgok ismét mozgásba lendültek. A törzshely ahol a Mordonok a mészárlást végezték, a kor múlásával egy hatalmas várossá formálódott hol a hatalmas épületek egymás mellett szinte az eget súrolták. Egy a város szélén álló ilyen épület épp építés alatt állt. Az este közeledtével már csak egy biztonsági őr volt az építkezésen. A férfi a jól megszokott és kötelező bejáráson volt, amikor a parkolónak szánt részről döbbenő hangokra lett figyelmes. A biztonsági őr nyomban el is indult arra. Amikor a bejárathoz ért elővette a sokkoló fegyverét és óvatosan haladt tovább. A döbbenés a betonnal lefedett föld alól jött és egyre hangosabb volt. Végül a férfi már érezte is a lába alatt a rengést, mit a döbbenések kisértek. Pár újabb, kisebb földmozgást követően pedig egy kar törte át a vastag betont. A férfi nyomban oda fordította a pisztolyt. A kart egy másik követte majd előmászott Anima. A lány nem törődött a férfival ki remegő kézzel tartotta felé a sokkoló eszközt. Kezeit a derekához tette majd megnyújtóztatta magát.

- Azta! – mondta a lány. – Mindenem elgémberedett.... Hát nem semmi ereje van az öregnek az biztos – fejezte be.

A férfi semmit sem tett annyira meg ijedt, csupán továbbra is remegő kézzel tartotta fegyverét a lány felé. Anima keresni kezdte apja erejének kisugárzását ám semerre sem érezte azt. A lány végül a férfi felé fordult.

- Ah, hagyjál már! – mondta a Mordon a férfinak majd eltűnt.

De nem csak Anima volt, aki visszatért. A Szahara szemének nevezett helyen is kezdetét vette valami. Kutató csapatok voltak minden felé és vizsgálták a területet. Váratlanul a műszerek teljesen megzavarodtak és földrengés rázta meg a környéket. A gyűrűk közti kék rész pulzálni kezdett majd az egész beszakadt. A kutatók menekülés közben csupán egy fekete csóvát láttak az ég felé lövelleni a föld alól. Veroc volt az. Anima ez alatt semmit nem tett csupán megbújt egy barlangban ahol szeretett volna új erőre kapni, ám mire feltűnt neki az első szülött erejének a kisugárzása Veroc már ott is volt a lány mellett.

- Hol a kulcs?! – kérdezte a férfi.

- Miről beszélsz? – kérdezett vissza Anima.

Veroc oly hatalmasat rúgott a lányba, hogy Anima keresztülszakította a barlang falát majd kilométereket sodródott. Az elsőszülött követte a lányt. Veroc utol érte Animát s megragadta a nyakát.

- Hol a kulcs?! – ismételte meg Veroc a kérdést.

- Milyen kulcsról beszélsz?! – kérdezte a lány.

- Ne játszd az ostobát! Te is ott voltál! Tudom! Éreztelek!

- Az lehet, de ha nem tűnt volna fel engem zárt el legelőször....

- Igaz is, hol van Marec? – kérdezte Veroc.

Az első szülött keresni kezdte a teremtője kisugárzását ám semerre sem érezte azt, amitől Veroc mosolyra fakadt.

- Ez azért pár dolgot megváltoztat.... – szólalt mega Mordon.

- Kifejtenéd? – kérte Anima még mindig a szorítás fogságában.

- Megkeresem a kulcsot és én fogok irányítani... – mondta Veroc. – Biztos ahhoz a fattyúhoz is köze van...

Anima nyomban rájött, hogy a bátyja a sosem látott testvéréről beszél. A lány erősen állon csapta Verocot. A férfi szorítása gyengült. Anima a lábait az férfi melléhez nyomta majd elrugaszkodott s pár méterre ért földet. Veroc az állát fogta a kezével.

- Felejtsd el hogy, hagyom, hogy akár egy újjal is hozzá érj! – mondta Anima.

- Csak egy fattyú... Egy nem kívánt kellemetlenség, ahogy te is... – felelte Veroc.

Anima tudta, hogy ha Veroc rátalál a húgára, akkor biztos, hogy ártani fog neki, vagy ami még rosszabb meg is ölheti. Ezt a lány nem hagyhatta. Tudta, hogy hatalmas a kettejük közti erő különbség, de ennek ellenére megtámadta Verocot, s a harc a két Mordon közt kezdetét vette. De ekkor a kezdetben említett Evan számára is közelgett az idő, mikor az élete teljesen megváltozzon, s rálépjen a Mindenség által kijelölt útjára. A fiú egy olasz kis falu mellett álló tanyán dolgozott s élt, ami mostanra már a sajátja volt. Mikor a fiú elkezdett ott dolgozni még egy idős házaspár volt a tulajdonos. Nekik nem volt gyermekük, de ahogy telt az idő szinte már sajátjukként tekintettek a fiúra. A birtok tulajdonosai már az első napon észrevették, hogy Evan milyen alázattal és szeretettel bánik az állatokkal, és hogy amit csinál, azt örömmel teszi. Ezért a végrendeletükben mindent Evanre hagytak, aki ezután még büszkébben és még nagyobb odaadással végezte a teendőket a tanya körül. A fiú számára ez a nap is ugyan úgy indult, mint a többi. Evan hajnalban felébredt, megitta a kávéját és mellé a rossz szokása, elszívta a cigijét és kezdte is a napot. Végzett a reggeli teendők ellátásával, beült az öreg és megviselt Pick Upjába és bement a faluba. Az autó nagyon öreg volt már. Az ajtók alig nyíltak, szinte csak a rozsda és a kopott festék tartotta egyben az egész kocsit. De. Ha benéztünk a belsejébe mintha egy másik autó lett volna. Teljesen tiszta volt, s csak egy valami rondított bele e tisztaságba az pedig a pajszer volt, ami az ajtón található csomag tárolóban állt. Evan ahogy haladt a falucska felé észrevette, hogy furcsán sárga az ég miközben felkel a nap. A fiú ekkor még nem is sejtette, hogy két Mordon kőkemény csatát vív egymás ellen. A fiú annyira elmélyült a látványban és a gondolataiban hogy észre sem vette, hogy már a faluban van. Elment a vegyesboltba hogy megvegye, azokat mire szüksége van. Leparkolt s még egyszer az égre tekintett, majd, kinyitotta kocsija ajtaját és kiszállt. Épp bezárta volna mikor eszébe jutott valami. Visszahajolt az utastérbe és magához vette a kis pajszerét s becsúsztatta azt a far zsebébe, hiszen a szerszám méretének köszönhetően elfért ott is. A fiú elindult a bejárat felé, de szinte végig az eget nézte. Valami, Evan számára megmagyarázhatatlan dolog aggasztani kezdte őt. Végül a fiú benyitott a bolt ajtaján. Az ajtó feletti csengő megszólalt ám Evan senkit nem látott. A különféle fűszerek illata töltötte meg az egész boltot, de olyan erős volt az illat, hogy az még a fiú orrát is bántotta egy kicsit.

- Ezt nem hiszem el! - hallott meg a fiú egy a vele megegyező korú lány hangját.

Evan mosollyal fogadta a hangot. A fiú beljebb ment a boltban. Egy lány négykézláb állt és takarította fel a padlóról a kiömlő fűszereket és azok összetört üvegjeit. Evan egy formás fenékkel találta szembe magát, ami valóban nagyon szemre való volt ám a fiú nem bámulta azt meg, mint ahogy azt általában a férfiak tennék.

- Ez a nap is jól kezdődik ugye Lina? – kérdezte Evan.

A lány úgy meg illetődött Evan hangjától, hogy a már a lapátra fel söpört fűszert és üvegdarabokat is ismét szétpergette. Lina felpattant és Evan felé fordult. A fiú ismét csak mosolygott. Lina elpirosodott. Lina szemüveges, szőke hajú, szép arcú lány volt. Ahogy feneke úgy lány mellei is vonzották a tekintetet. Méretében pont akkorák voltak mik minden férfi számára tökéletes alakot biztosítottak a lánynak.

- Szia Evan – köszönt Lina majd tüsszentett. – A bors... – mosolygott.

- Segíthetek? – kérdezte Evan.

- Dehogy! Én törtem ezeket össze... Remélem, mire jön a többi vevő, kész leszek vele...

- Tudod mit? Cseréljünk!

- Mire gondolsz? – kérdezte Lina.

- Én ezt összetakarítom, te pedig összeszeded nekem, amit vennék jó?

- Oké! Ha neked nem gond... – felelte a lány.

- Ugyan ne butáskodj! – válaszolta Evan ismét mosolyogva.

A fiú elővett egy papírcetlit majd Lina felé nyújtotta azt, amit a lány el is vett. Miközben Lina a papírért nyúlt, hozzá ért Evan egyik ujjához. A lány kissé ismét piros lett s hirtelen elhúzta a kezét és a papírt. Evan hamar végzett a takarítással, ahogy Lina is a vásárlandó termékek összeszedésével. A fiú épp fizetni akart mikor a raktár ajtaja kinyílt. Egy pocakos, hatvan év körüli idős úr állított be az üzletbe.

- Kezét csókolom szép hölgy! Meghoztam az árut... – mondta az úr.

- Ah... Nem igaz! Az ma van? – kérdezte Lina. – Soha nem megyek haza...

- Minden oké? – kérdezte Evan.

- Igen persze! Majd zárás után megcsinálom...

Az úr visszament és lepakolta az árut a raktárban.

- Ha gondolod, hazamegyek, elintézem még ami dolgom van, és visszajövök segíteni – mondta Evan.

- Dehogy! Ne fáradj! – felelte Lina.

- Nem fáradtság... Ma úgy sincs sok tennivalóm...

- Evan... – mosolygott Lina.

- Ragaszkodom hozzá!

- Akkor legyen! – felelte a lány.

Így is lett. Evan még megállt az állat eledel boltnál majd haza ment. Elvégezte a napközbeni teendőit és visszasietett a faluba. Jobban mondva sietett volna, de az autó ajtaja nem nyílt. Elővette a zseb pajszert és azzal nyitotta azt ki. Egyik kezével a kilincset rángatta másikkal az ajtót feszegette.

- Végre... – mondta a fiú.

Evan beült és el is indult. A fiú hamar oda is ért. Lina már a raktárban volt. Evan annak az ajtaján kopogott be. Lina beengedte őt és munkához is láttak, amivel így ketten, pár óra alatt végeztek is.

- El se hiszem... – szólalt meg a lány. – Ha nem segítesz, nem tudom mikor értem volna a végére... Egyébként miért segítettél? Biztos lett volna más dolgod is...

- Lett volna, de az halasztható... És amúgy is mióta is ismerjük egymást?

- Rég óta...

- Na, látod! Jó hogy segítek egy barátnak!

Lina nem felelt, csak mosolygott. Ezt követően mind a ketten haza indultak. A fiatalok észre se vették, hogy rájuk sötétedett. Lina bezárta a boltot. Evan és lány is a saját autójuk felé indultak mi egymás mellett állt. Lina már ült volna be a szinte új kocsiba ám Evan megint nehézségbe ütközött. Ismét rángatta és feszegette az ajtót, mit Lina széles mosollyal nézett végig.

- Miért nem cseréled le? – kérdezte Lina.

- Ezt? Soha! Ez még az övék volt...

- Értem! Hát... Még egyszer, köszi, mindent! Majd beszélünk!

Lina beült és beindította a kocsit.

- Lina! – szólt utána Evan.

A lány leengedte az ablakot.

- Tessék?

- Holnap nincs kedved megnézni a gazdaságot?

- De! Szívesen!

- Akkor várlak!

- Oké! Szia!

Vita visszazárta az ablakot és elindult, ahogy Evan is. Ez alatt pedig a két Mordon, mondhatni a legerősebb és a leggyengébb teremtmény harca a végéhez közeledett. Anima mindent megpróbált, hogy megfékezze Verocot ám az ő ereje nem ért fel az első szülöttéhez. A Mordonok olyan magasan voltak az égen hogy szinte már az űrben harcoltak. Veroc a lány nyakát szorongatva tartotta Animát. A lány tele volt sérülésekkel, szinte mindene eltört. Kissé felakadt szemekkel csüngött Veroc kezében.

- Milyen szánalmas.... – mondta Veroc. – Hogy mertél egyáltalán kezet emelni rám?! Gyönge vagy! Senkinek sem kellesz! Senki sem akar! De ne aggódj, véget vetek a szánalmas életednek csak előtte még...

Veroc aktiválta képességét. Anima sikoltott a fájdalomtól. Az elsőszülött elvette a húga képességét majd miután úgy gondolta, hogy az utolsó csepp erejétől is megfosztotta Animát, Veroc a föld felé hajította a lányt. Evan mit sem sejtve a Mordonok közt történtekről haza érve még egyszer szétnézett az állatok közt. A fiú nem tudta elrejteni az izgatottságát, amit Lina közelgő látogatása okozott. Evan épp a lovak karámjai mellett sétált mikor az állatok nyugtalanokká váltak. A fiatal férfi meglepődve vette ezt észre. Odalépett a hozzá legközelebbi lóhoz. Az állat ápolt és tiszta volt, az éj fekete szőre csillogott a pajta mennyezetén sorakozó lámpák fénye alatt. Evan a kezét az állat fejéhez emelte.

- Semmi baj... – próbálta a fiú nyugtatni az állatot.

A ló még pár perc nyugtalanság után végül elcsendesedett.

- Jó kislány! – mondta Evan miközben a lovat simogatta.

A fiú nem is sejtette, hogy ezekben a percekben fordult fel teljesen az élete. Az ég sárgán villant fel. Pár kilométerre Evan tanyájától egy tűzgömb csapódott a földbe. Egy kisebb kráter jött létre. Ám ez a tűzgömb nem egy átlagos gömb volt. Anima volt az. Mezítelenül, eszméletlenül feküdt a füstölgő kráter alján. Eljött a másnap hajnal s Evan lakásánál megszólalt a csengő. A fiú ajtót nyitott. Lina volt az. A lány szemmel láthatóan felkészült a tanyán töltendő napjára. Rózsaszín gumicsizmája szinte világított a sötét, víztaszító, kantáros ruhája mellett. Vállán egy kisebb utazó táska foglalt helyet. Evan meglepődött a táska láttán.