Caroline Bernard

Frida

vagyok

Lenyűgöző történet szerelemről

és szabadságról

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

Utószó

Impresszum

1. fejezet

Coyoacán, 1938. augusztus

Frida magasra állította a vásznat, hogy állva tudjon festeni. A bensője forrongott, lehetetlen volt most csendben üldögélni. Belemártotta az ecsetet a mélyvörös festékbe – ezzel fogja kifesteni a golgotavirág szirmait. A virág a szenvedélyt szimbolizálja, a nagy érzéseket. De Frida most inkább eszméletlenül dühös volt. Heves mozdulattal csapott le az ecsettel a vászonra, de a meggypiros festék túl híg volt, mindenfelé pettyeket fröcskölt, és túlfolyt a virág szirmain. Szabad kezével egy kendő után kapott, hogy letörölje a felesleges festéket. Miért nem törölte le előtte gondosabban az ecsetet? Megpróbált uralkodni magán, de dühében mindent csak még inkább elrontott. Túl erőteljesen csapott le, a drága vászon majdnem elszakadt. Az ecset már megint vad körözésbe kezdett. Ebből semmi sem lesz! Kényszerítette magát, hogy mély lélegzetet vegyen. Ez a kép túlságosan fontos volt, nem szabad elrontania. Vastagabb ecsetre van szüksége, hogy leszedje a vizet a vászonról. De amikor kihúzta az ecsetet a tarka agyagedényből, amelyben szorosan egymás mellett álltak a festőeszközök, az edény megbillent, és majdnem leesett az asztalról.

– Hijo de puta!{1} – szakadt ki belőle. Odaugrott, és még időben elkapta. Fulang-Chang, aki a sarokban ült, rávicsorított, és vadul rikoltozni kezdett. A kis majom feltartotta a farkát, és a könyvespolcra menekült.

Frida ingerülten rogyott le egy székre, és cigarettára gyújtott. Mélyen leszívta a füstöt, hogy megnyugodjon.

– Biztos tetszene neked, Békaképű Diego, ha tönkreteszem a képemet. De ezt a szívességet nem teszem meg neked!

A dühébe belopózott a beletörődés, amikor felidézte magában a délelőtti jelenetet. Most is, mint oly gyakran, Diego San Ángelbe, a műtermébe kérette az ebédet, azon a napon a szokásosnál egy kicsit korábban. Beletette a tortillát egy kosárba, letakarta egy hímzett kendővel, és még pár szál virágot is tett mellé a kertből. A műteremben egy nővel találta, egy nagyon jól öltözött, idősebb amerikaival. Először megkönnyebbült – legalább nem a szeretői egyike. De azután felismerte benne Helena Rubinsteint, a híres kozmetikai cég tulajdonosát, a dúsgazdag műgyűjtőt.

– Ez itt tetszik, és az is ott – mondta éppen Rubinstein, rámutatva a képekre, amelyeket Diego a falhoz állított. Amikor meglátta Fridát, mosolyogva indult feléje.

Azért van itt, hogy képeket vegyen, futott át Frida agyán. És Diego nem szólt róla.

Diego közben már szintén észrevette őt, láthatóan kellemetlenül érezte magát, hogy Frida felbukkant.

Frida megkövülten állt ott, még mindig a kezében tartotta az elemózsiás kosarat, miközben Helena Rubinstein kezet nyújtott neki.

– Maga biztosan Frida Rivera. Egy barátom mesélte, hogy nemrég vett öntől néhány képet.

Frida bólintott. A nő biztosan Edward G. Robinsonra, a színészre gondolt, aki pár héttel korábban két képet vásárolt tőle. Négyszáz dollárt fizetett értük, egy kisebb vagyont; ez volt az első eset, hogy valaki képet vett tőle. Ha Rubinstein tudott erről, akkor biztosan meg akarja nézni a munkáit. Melyiket mutassa meg neki?! A legtöbb festménye Coyoacánban van. A fenébe is, ez az egész készületlenül érte, miért nem figyelmeztette Diego? Miközben ezen gondolkodott, Diego kivette a kezéből a kosarat, és felemelte a kendőt.

– Frida, tortilla? – kiáltotta lelkesen. Átölelte. – Hm, micsoda illat! Helena, meg kell kóstolnia, az én Friduchám készíti a legjobb tortillát egész Mexikóban. És látja, milyen szépen feldíszíti? Ebben szerelem van.

Frida elborzadva nézett rá. Miket beszél ez?! Nem a főzőtudományát kellene dicsérnie. Ő festő, nem szakácsnő!

Tapintható volt, ahogy Helena Rubinstein elveszíti iránta az érdeklődését.

– De előtte még szeretném megmutatni önnek néhány új képemet – mondta hirtelen Diego, és a könyökénél fogva magával húzta a nőt a nagyasztalhoz. – Már előkészítettem.

Frida bénultan állt. Most mit tegyen? A felismerés mélyen megrázta: Diego nemcsak eltitkolta előle a képvásárlási céllal érkező Helena Rubinstein jövetelét, hanem a szakácsnőjeként mutatta be, és egy szóval sem említette a képeit. Hogy tehette ezt?

Rubinstein még egyszer hozzá fordult.

– Talán majd máskor – mondta, és Frida kiolvashatta a szeméből a csodálatot.

Frida még mindig remegett a haragtól, ha az esetre gondolt. Visszament Coyoacánba, és új vásznat tett az állványra. Valahogy ki kellett engednie a gőzt, különben megőrül. Azóta a képpel foglalkozott. Újra és újra lejátszotta magában a találkozást, és tajtékzott a dühtől, Diegóra is, saját magára is mérges volt. A képébe kellett volna vágnia az átkozott tortillát!

– Hijo de puta – káromkodott ismét, és megint cigarettára gyújtott. Miért vette el tőle az esélyt, hogy ő is megmutathassa a képeit? És ráadásul egy ilyen fontos gyűjtőnek?

Szünetet tartott, majd hirtelen a homlokára csapott. Hát persze! Az egész André Breton látogatásával függ össze! A francia művész és szürrealista gondolkodó áprilistól júliusig a feleségével, Jacqueline-nal együtt a házukban lakott, és nem sokkal az érkezésük előtt Frida elmesélte Diegónak, hogy ki akarja használni a lehetőséget, hogy saját magát és a képeit végre a megfelelő fényben láttassa.

– Itt az idő, hogy a világ megismerje a képeimet – magyarázta neki. Breton lelkesen fogadta, hogy Frida olvasta az ő szürrealizmusról szóló írásait, és sok izgalmas vitát folytatott vele és Jacqueline-nal. Ráadásul mintegy véletlenül az egész házat telerakta a saját képeivel, mire André azonnal a mexikói szürrealista stílus ikonjának nevezte ki Fridát. Habár Frida vehemensen ellenkezett, mert a szürrealizmus a valóságon túli festészetet jelentette, az ő képei azonban az életet képezték le, az ő saját valóságát. André egyszerűen félresöpörte a kifogást. A férfi csodálata a képei iránt kicsit túlzottnak tűnt, de mégiscsak ez volt a helyzet, és amikor az elutazása előtti éjjel felvetette, hogy rendez belőlük egy kiállítást a párizsi galériájában, biztosítva róla, hogy annak óriási sikere lesz, akkor Frida úgy érezte, a legmerészebb álmai valósulnak meg. A gondolat, hogy a képei, amelyeket még soha sehol sem mutattak be, az európai művészet fővárosában egy egész kiállítást kapnak, egészen felvillanyozta. Talán ez jelentheti számára az áttörést.

Breton javaslata, anélkül hogy a férfi tudatában lett volna, megmutatta neki a kiutat, amelyet már régóta keresett. Frida már tíz éve volt Diego felesége, de érezte, hogy a férje eltávolodott tőle. Nem csak a számtalan szeretője miatt – azokhoz időközben hozzászokott. Nem: azt érezte, hogy Diego mellett egyre jobban eltűnik. Ahhoz, hogy ennek a hatalmas zseninek az oldalán maradhasson, szüksége volt valami sajátra, és ez csak a művészete lehetett. Annak idején a művészet által találtak egymásra – mi történt, hogy Diego továbbhaladt ezen az úton, ő pedig megrekedt?

Terveket szőtt Andréval és Jacqueline-nal a párizsi úttal kapcsolatban, és amióta elmentek, teljes buzgalommal dolgozott az új képein. Diego feltűnően visszahúzódó volt. Talán úgy érezte, kizárták, és féltékeny volt Bretonra? Ezzel akart visszavágni? Hogy lehetett ilyen kicsinyes?! Egyébként mindig kész volt őt támogatni, ha a művészetről volt szó. De ha más férfiak is képbe kerültek, ez egy csapásra megváltozott. Előtört belőle a macsó, aki a vitathatatlan tulajdonosi jogait akár pisztollyal is megvédelmezi. Vagy csak addig élt a támogatása, amíg tudta, hogy Frida úgyis dilettáns marad? Valójában nem számolt vele, hogy sikere lesz? A dicséretével csak kedveskedni akart neki? Frida mérges horkantással nyomta el a cigarettát, és megint felvette az ecsetet. Folytatnia kell a festést. Nem szabad hagynia, hogy a Diego miatt érzett dühe gátolja az előrehaladásban.

– Nélküled is sikerülni fog, Békaképű Diego Rivera – mondta ki hangosan, csak úgy, magának. – Mostantól csak festő vagyok, te meg főzz csak magadnak, ha akarsz.

A gondolat megvigasztalta.

– Lejöhetsz már, megnyugodtam – kiáltotta Fulang-Changnak, aki még mindig a polcon kucorgott.

Frida megpróbált ismét a megkezdett képre koncentrálni. A golgotavirág kis részlet volt csupán. Fontosabb volt a szülei portréja, aztán a ruhája, amely úgy tűnt, mintha szállna a levegőben; és ő maga, meztelenül, kötéllel a nyaka körül, amelyet egy szintén meztelen, azték maszkos férfi egyre szorosabbra húzott. Egy alacsony dombon egy csontváz ült.

Egy lépést hátrébb lépett, hogy egészében vegye szemügyre a képet. Közben belenyilallt a lábába a fájdalom.

– Hülye pata – szitkozódott. Hirtelen tudatára ébredt, hogy a baleset, amely derékba törte az életét, és az ebből eredő vetélések szintén a képhez tartoznak. Mert ezek élete meghatározó élményei.

A következő órákban elmerült a munkában, és közben megint rálelt a belső nyugalomra. Gyorsan festett, pár dolgot csak vázlatosan, hogy ne felejtse el. Jobb oldalra egy felhőkarcoló körvonalát, amely az Empire State Buildingre emlékeztetett. Két meztelen nőt az alsó sarokba, akik egy ágyon feküdtek. Újabb és újabb részletek kerültek a képre, nem kereste, honnan jönnek, egyszerűen helyet szorított nekik a vásznon. Gyors ecsetvonásokkal életre keltek előtte a vásznon. Precízen, értőn festett, semmi felülfestés, semmi túl nedves ecset.

Fulang-Chang megrángatta a szoknyáját, unatkozott, talán éhes is volt.

– Most nincs időm. Menj Amalához – mondta, és kikergette a majmot a műteremből, anélkül, hogy felnézett volna a munkájából.

Pár órával később kimerülten hátralépett, és megszemlélte a festményt. Még messze nem volt készen, főleg a kapocs hiányzott, amely az egyes elemeket összetartja. De a kép már most is hatalmas energiát sugárzott. Az alapkő a helyére került. Legszívesebben folytatta volna a festést, de a fájdalom a hátában azt mondta, mára elég.

Művész vagyok, gondolta boldogan. És nemsokára Párizsban fogok kiállítani. Ez minden, ami számít.

Ezzel a képpel valami új kezdődik. És Diego nem fogja megakadályozni, hogy ő, Frida festőként élje az életét.

2. fejezet

Diego csak késő este jött haza.

Frida a karosszékében üldögélt, és Hieronymus Bosch Gyönyörök kertje képének másolatait szemlélte egy művészeti albumban. Feltűnt neki, hogy a különböző elemek az ő képein hasonló rendben kerülnek elő. Teljesen elmerült Bosch különleges világában, amikor felfigyelt a súlyos léptekre, amelyek megálltak a szobája előtt.

Azután nevetséges kaparászás hallatszott az ajtón át. Akarata ellenére is elmosolyodott. Tudta, hogy Diego most éppen egyik lábáról a másikra áll, és a nadrágjába törli a sáros cipőjét. Mindig ezt csinálta, ha bizonytalan volt. Tudta, mi következik: most végigsimítja a haját, és megköszörüli a torkát.

– Gyere már be! – kiáltott végül.

A férfi belépett a szobába, a padló meghajlott a léptei alatt. Frida ringatózott a székben, és akarata ellenére is nevetni kezdett.

Diego meglepetten rámosolygott. Tényleg azt hiszi, hogy megbocsátotta neki a reggeli jelenetet? Frida csak azért nem esett neki, mert mélységes békét érzett az új kép miatt. Ennek ellenére nem fogja büntetés nélkül megúszni.

– Hol van Helena? – kérdezte Frida mézédesen.

– A repülőtérre kellett mennie. De szívből üdvözöl.

Frida szótlanul nézett rá.

– Sajnálom. Elfelejtettem szólni neked.

– Elfelejtetted?! Rubinstein asszony elismert gyűjtő. Ha megvette volna az egyik képemet, az jelzés lenne másoknak is. Hogy lehetsz ilyen közömbös?

Diego kerülte a pillantását.

– De küldött neked valamit általam. Egy rúzst. Azt gondolta, a mélyvörös csodásan állna neked. – Odanyújtotta a kis csomagot.

– És te azt hiszed, ezzel minden el van felejtve? Nem kell a nyavalyás rúzsa, én el akartam adni neki egy képet. – A falhoz vágta a csomagot.

Diego rámeredt, és Frida látta a vágyat a szemében. Ez még dühösebbé tette, érezte, ahogy a düh gyűlik és kitörésre készülődik a mellkasában. Diego csillapítóan emelte fel a kezét.

– Ne izgasd fel magad. Holnap két amcsi jön. Éppen akkor toppantak be, amikor Helena elment, és iderendeltem őket. Vettek valamit tőlem, és most tőled is akarnak képet. Bűzlenek a pénztől, biztos vesznek valamit.

Frida legyintett.

– Rendben van. Ma elkezdtem egy új képet. Nagyon jó lesz, érzem. El akarom vinni Párizsba.

– Megnézhetem? – kérdezte Diego.

Frida szeme felcsillant, amikor a férfi hangjából valódi érdeklődést hallott ki.

Diego sokáig állt az állvány előtt, és minden részletet szemügyre vett.

– Frida, ez grandiózus. Tele van szimbólumokkal, teljesen saját képi nyelvezete van. – Csodálattal nézett rá, és Fridát hirtelen elöntötte a kétség és a rossz lelkiismeret. Talán tényleg csak elfelejtette Helena látogatását? Néha elfelejti elolvasni a leveleit is, vagy a számlákat befizetni, sőt, enni is elfelejt, amikor dolgozik.

– De ijesztő is – mondta a férfi félbeszakítva a gondolatait.

Frida vállat vont.

– Egyszerűen ez az életem – mondta, miután megmagyarázta a különböző elemeket. – De még nincs ötletem a keretre, amely az egészet egyben tartja. Ez eddig csak egy kollázs.

– Hát, hiányzik valami a kollázsodból – mondta Diego, és Frida némi csalódottságot hallott a hangjában.

Ismét a képre pillantott, és akkor észrevette. Diego sok képén szerepelt mint amulett, mint személy… De erről hiányzott.

Másnap reggel először is ki akart válogatni néhány képet az amerikaiaknak, de amikor a pillantása az új képre esett, ehelyett festeni kezdett, és elfeledkezett a látogatásról. Dél felé hallotta, hogy jönnek az udvaron át. Túl hangosan nevettek, a nő ide-oda mutogatott, és mindenre azt mondta: marvelous.

Diego bevezette őket a műterembe, és Frida mosolyt erőltetett magára.

– Frida, ez itt John és Maggie Richardson Philadelphiából. Szeretnék látni a képeidet. – Azután oldalra lépett, hogy Frida kezet tudjon fogni a két vendéggel.

John nem sokat törődött az udvariaskodással, azonnal az állványhoz lépett. Előrehajolt, és fejét csóválva szemlélte a képet.

Frida égető vágyat érzett, hogy megvédje a képét a mohó pillantásoktól.

– Ó, ez csak ujjgyakorlat, még koránt sincs készen – mondta gyorsan, és letakarta az állványt egy darab vászonnal.

– Szóval, én egyáltalán nem értem, hogyan csinálja – mondta Maggie.

– Úgy érti, hogyan festek?

– Nem, hogy csinálja, hogy fest? Nekem alig van időm ilyesmire. Gondoskodom Johnról, ez elég elfoglaltságot ad.

Fulang-Chang kíváncsian szaladt előre, és Maggie felsikkantott elragadtatásában.

– Milyen édes! – kiáltotta, és lehajolt a majomhoz.

A kis majom kivillantotta a fogait, mire a nő ijedten hőkölt hátra.

– John! – kiáltott fel.

– Kérlek, zárd be – mondta Diego, és Frida hallotta, hogy dühös. Nem szerette Fulang-Changot, amióta fürge ujjaival széttépte az egyik festményét. Habár akkor nevetett, és azt állította, a majomnak jó érzéke van a művészetkritikához.

Frida odacsalogatta a majmot, és a vállára ültette.

– Frida – figyelmeztette Diego.

– Engem nem zavar.

– Hol vannak a képei? – kérdezte John. Úgy járt körbe a műteremben, mintha máris minden az övé lenne, miközben a felesége idegesen nézegette a majmot.

– Ezt is eladja? – kérdezte az amerikai, és egy életnagyságú papírmasé csontvázra mutatott, amelyre hímzett alsószoknyát aggattak, és az egyik sarokban lógott a plafonról.

– Nézd csak, Maggie, milyen jópofa! Mennyibe kerül?

– Ez nem eladó. Ez a húgocskám. Nézi, hogyan festek.

Diego helytelenítően rázta a fejét.

Mintegy megnyugtatásul Frida rákacsintott a babára. Sosem válna meg tőle. A baba és a többi papírmasé figura a barátai voltak, akik beszélgettek vele, dicsérték, megnyugtatták. De a gringók jelenlétében csak húzták az orrukat, és némák maradtak.

– Darling, nézd csak, ez igazán bájos. Ezt akarom! – Maggie a babaszínház előtt állt, amelyet Frida egy cipősdobozból készített. Az apró babák egy asztal körül ültek, egy krokodil és egy kutya is volt velük.

– Mennyibe kerül? – kérdezte a nő.

Frida ismét elkapta Diego éles pillantását, amikor megint azt válaszolta, hogy nem eladó.

– Azt hittem, a képeim érdeklik önöket – mondta. – Várjanak, mutatok egypárat. – A nagy ládához ment, amely az ablak alatt állt, felemelte a nehéz fedelet, és két képet vett elő.

– Ezek kicsik – mondta Maggie csalódottan. – Nincs nagyobb?

– Nagyobbakat nem festek.

– Ez nem jelent semmit – avatkozott közbe gyorsan Diego. – Frida szívből fest. Sikeresen ábrázol egész világokat a kis formátumban. Ebben rejlik az egyedülálló művészete.

Frida a még bekeretezetlen vásznakat az asztalra fektette.

Maggie elszörnyedve hőkölt hátra, amikor a pillantása az első képre esett. Egy meztelen nőt ábrázolt egy ágyon, a testét elborította a vér. Előtte állt a férje, aki még a kezében tartotta a kést.

A kép címe: Csak néhány szúrás – mondta Frida. – Ezzel a mexikói nők ellen elkövetett rengeteg gyilkosságra utalok. De ha ez nem tetszik, akkor itt egy másik. – Félretette a képet; alatta a következőn egy másik meztelen nő volt látható, aki egy véres lepedőn feküdt. Csatakos combjai között egy újszülött feje látszott. – Ez a születésemet ábrázolja. Ha jobban megnézik, látják, hogy én vagyok a bébi.

Maggie levegő után kapkodott, és elvörösödve elfordult.

– És ezt nevezi szívből jövő festészetnek? Gondolja, hogy majd kiakasztunk ilyesmit a kanapé fölé? – John a felesége keze után kapott, és maga után húzta. – Viszontlátásra – mondta.

– Kikísérem önöket – mondta Diego gyorsan, és utánuk ment.

Amikor visszajött a műterembe, dühösen ordított:

– Azt hittem, el akarod adni a képeidet! Tegnap Helena miatt szidtál, ma hozok neked vevőket, és te elriasztod őket!

Frida összehúzott szemekkel nézett rá.

– Ezek nem voltak ügyfelek. Ezek idióta gringók voltak. Soha nem vették volna meg a képeimet. – Azután nevetett. – De a nő bárgyú arckifejezése miatt megérte!

Diego egyszerre csak csatlakozott a nevetéséhez.

– Igazad van. Két teljesen elrontott képet mutattam nekik, amelyeket igazából a szemétre akartam dobni, és nem vették észre.

Frida cigarettára gyújtott.

– Az én képeim túl jók ezeknek az embereknek. A nagy múzeumokba valók, a Louvre-ba vagy a Modern Művészetek Múzeumába. Nem mindenféle emberek magánházába, akiknek fogalmuk sincs a művészetről, csak dekorációt akarnak. Helena segíthetett volna, de ő csak a szakácsnődet ismerte meg.

– Túlzásokba esel, mint mindig. Emlékeztetlek rá, hogy a házasságunk elején még főzőleckéket is vettél. Mindennap hoztál nekem egy kosár ennivalót. Honnan kellett volna tudnom, hogy azóta megváltozott a véleményed?

Frida felháborodása elapadt. Diegónak igaza van. Frida a betegségét elég hosszú ideig használta kifogásként, hogy ne kelljen dolgoznia. Év elején operálták, azután csak múlatta a napokat, mert kimerültnek és levertnek érezte magát. Akkor éppen jól jött neki, hogy gondoskodhat Diegóról. De azok az idők végérvényesen elmúltak. Elhatározta, hogy változtat az életén.

– Nos, Diego, jegyezd meg, hogy mostantól nem én vagyok az ételfelelősöd. Festő vagyok, művészetet hozok létre. És ezzel a képpel be is fogom ezt bizonyítani.

Diego csak nézett rá, és Frida látta, hogy tanakodik magában, vajon komolyan gondolja-e, és meddig fog kitartani. Azután megint az állványhoz ment.

– Tudod, mit? Azt hiszem, sikerülni fog. Ez a kép mestermű lesz.

Frida feléje fordult. Diego komolyan gondolta. A rossz érzése azonnal elszállt. Férjéhez lépett, és a karjába simult.

– Éhes vagyok. Készített valamit Amala? – kérdezte Diego.

– Menj a konyhába, és nézd meg magad – felelte Frida. – Nekem most egy tequilára van szükségem.

Később az asztalnál ültek, és ettek. Azután együtt raktak rendet. Késő volt, és Diego a hálószobájába ment. Frida először el akart menni, de azután megállt a nyitott ajtóban.

{1} A francba! (spanyol)