A mű eredeti címe

Exit Strategy

Copyright © Lee Child and Andrew Child 2025

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

ISBN 978 615 104 101 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ajánlom mindenkinek, akik Reacher mellett álltak
az első harminc kalandja során…

1. fejezet

Nathan Gilmour olyan dolgokat tudott, amiket más emberek nem.

Olyan emberek, mint például a kollégái a baltimore-i kikötői hatóságnál.

Tudott egyet-mást, mint például azt, hogy az egyik kollégája nemrégiben bekövetkezett halálát nem véletlen baleset okozta, annak ellenére, hogy a rendőrségi jelentésben ez állt. Nem baleset volt, és nem annak kellett volna az áldozatnak lennie, aki meghalt. Hanem Gilmournak.

Tudta, hogy neki kellett volna az életével fizetnie. Efelől nem volt szemernyi kétsége sem. És ha ott marad a helyén, és követi annak az embernek az utasításait, akkor a gyilkosok is rájönnek, hogy elszúrták, és kijavítják a hibájukat. Efelől sem volt semmi kétsége. Úgyhogy Gilmournak nem maradt más választása: le kell lepleznie őket.

Egyedül üldögélt a zsúfolt kis irodában. Az övén kívül csak egy másik íróasztal állt benne, amelyet teljesen beborítottak a halomban álló virágcsokrok. A legtöbb már kezdett hervadozni. Súlyosan megülte a levegőt az illatuk. Vagy inkább a bűzük, gondolta Gilmour. A halál bűze. A száján kezdte venni a levegőt, és oldalra fordította a székét, hogy ne kelljen kinéznie az ablakon. Nem akarta látni a megereszkedett fehér sátor tetejét. Azon a helyen húzták fel, ahol a szállítókonténer földet ért, miután lezuhant a daruról. Vagyis miután szándékosan leejtették. A nyomozók már távoztak, de a folt a betonon még hónapokig ott lesz. Az irodában azt pletykálták, hogy a fickó, akit agyonnyomott a konténer, olyan lapos lett, mint egy papírlap. Gilmour öt hónapja ismerte az illetőt. Megosztotta vele az irodáját. Megkedvelte. És végül őmiatta kellett meghalnia. Megborzongott, és kivette a zsebéből a telefonját. Egyszerű készülék volt. Szétnyitotta, és megírt egy üzenetet:

Vészhelyzet. Találkoznunk kell.

Bepötyögött egy telefonszámot, és megnyomta a Küldés gombot. Megjegyezte az időpontot – egy perccel múlt délelőtt tizenegy –, és várni kezdte a választ. Kizárt, hogy bármennyit tudna dolgozni ezen a napon. Vagy bármely másik napon ezen a helyen. Vagy akár bármely másik helyen, ha kudarcot vall a nyitólépése a játszmában.

Ugyanabban az időben, amikor Nathan Gilmour elküldte az üzenetet, Jack Reacher épp belépett egy kávézóba. Tágas helyiség volt, világos és zsúfolt, alig kőhajításnyira Gilmour kikötői irodájától. A kávézóban csupasz téglafalak voltak, tölgyfa padló, a mennyezetet három sor, díszes kovácsoltvas oszlop tartotta. Reacher arra tippelt, hogy valamikor raktárként szolgálhatott. Masszív épület, hosszú távra készült. Az a fajta hely, amely túlélte az üzletágat, amelyre eredetileg tervezték, most pedig új életet és új funkciót kapott. Reacher jól el tudta képzelni, hogy a felső szinteket majd elegáns lakásokká alakítják, ahogy beindul a környék dzsentrifikációja – vagy lehet, hogy már meg is történt.

Beállt a pultnál a sorba, és kért egy kávét feketén, cukor nélkül, fizetett, majd odavitte a bögrét egy, a sarokban álló, kis kerek asztalhoz. Valaki ottfelejtett egy újságot, de Reacher nem ezért választotta ezt a helyet. Azért telepedett le itt, mert innen jól belátta az egész helyiséget. Bepréselődött az asztalka mögé, és leereszkedett a faszékre. Nem épp az ő százkilencvenöt centijére és több mint száztíz kilójára volt méretezve, és nem volt valami kényelmes, de Reacher nem bánta. Nem tervezett sokáig maradni. Aznap reggel érkezett a városba egy Greyhound távolsági busszal, és ugyanúgy fog távozni, valamikor késő este vagy másnap hajnalban. Azért jött, hogy meghallgasson egy általa kedvelt bandát, amely egy veteránok javára rendezett jótékonysági koncertet fog adni. Esti rendezvény lesz, szabadtéren. Október vége volt, és Reachernek nem volt kabátja. A kabátvásárlás volt a következő kipipálnivaló a teendői listáján. Úgy gondolta, kér egy-két utántöltést a kávéjához – talán hármat is –, aztán amikor a koffein mennyisége elérte a szervezetében a kielégítő szintet, akkor továbbindul.

A kávézó háromnegyedig tele volt. Számos vendég szintén egymagában üldögélt. Ketten könyvet olvastak. A többiek a laptopjukon pötyögtek. Hatan egy négyszemélyes asztal körül szorongtak, a helyiség közepén. A többi asztalnál párok ültek. A legtöbben egymással voltak elfoglalva vagy a telefonjukkal, de Reachernek feltűnt, hogy két pár esetében más a dinamika. Az egyik páros nem tudta levenni a szemét a bejáratról. A férfinak szépen nyírt szakálla volt. A nő francia fonatban viselte fekete haját. Mind a ketten elegánsan voltak öltözve, és az arckifejezésük állandóan váltakozott az idegesség és az izgatottság között. A legutolsó pár pedig őket figyelte. Idősebbek voltak, talán a hetvenes éveik vége felé járhattak. Sápadtak voltak, szürkék, görnyedtek. A ruhájuk kopottas és viseltes volt, és csak egy bögre állt az asztalon.

Reacher megitta a kávéját, kikászálódott az asztal mögül, és odaballagott a pulthoz. Újratöltést kért, és amikor visszafordult, épp belépett egy újabb vendég a kávézóba. Egy, talán a negyvenes évei derekán járó férfi, öltönyben, a kezében aktatáskával. Az elegáns férfi és nő, akik a bejáratot figyelték, félig felemelkedtek ültükből, és az arcukon mosoly kezdett szétterülni. Aztán észrevették az újonnan érkezett arckifejezését. A mosoly hirtelen lehervadt az arcukról. Visszaroskadtak a székükre. A férfi válla lehorgadt. Az új vendég csatlakozott hozzájuk az asztaluknál, és egy pillanatig mind hallgattak. Aztán a szakállas férfi kiegyenesedett, előreszegezte az állát, és megszólalt:

– Ha rossz hír, mondja! Ne hagyjon minket kétségek között.

Reacher elácsorgott a pult végében sorakozó kis kancsók mellett, és úgy tett, mintha fontolgatná, hogy öntsön-e tejszínt a kávéjához. Hallani akarta, hogyan folytatódik a beszélgetés.

– Emlékezzenek arra, amit mondtam – válaszolta az újonnan érkezett. – A spekulációs piac olyan, mint a tomboló vihar az óceánon. Egy befektetés meg olyan, mint a hajó, ami próbálja átszelni az óceánt. Számításba kell venni az erős szeleket. A csalóka áramlatokat. A kiszámíthatatlan árapályt. Zátonyra is futhatunk. Kilyukaszthatja a hajót egy szikla. Késlekedés történhet. Vagy akár el is süllyedhet a hajó.

Reacher látta, hogy a kopottas öltözékű idős pár férfi tagja megrázza a fejét, és hátrébb tolja a székét, mintha fel akarna állni. A nő a karjára tette a kezét, és visszatartotta.

A szakállas férfi megszólalt:

– Maga azt mondta, hogy tudja, hogyan kell navigálni ebben a viharban. Azt mondta, maga a legjobb. Hogy huszonnégy órán belül profitot tud termelni. Akár meg is tudja duplázni a pénzünket.

– Igaz, ezt mondtam – felelte az újonnan érkezett.

– Akkor most mi a helyzet? Elvesztette a pénzünket?

– Nem vesztettem el.

– Hát akkor?

– Csak nem dupláztam meg.

– Akkor azért maradt valamicske?

– Valamicske? – A férfi elvigyorodott. – Úgy is mondhatjuk. Nem megdupláztam, hanem megháromszoroztam.

A szakállas férfi egy hosszú pillanatig hallgatott, aztán azt kérdezte:

– Megháromszorozta? Ez azt jelenti, hogy…

Az újonnan érkezett férfi felemelte az aktatáskáját, az ölébe tette, kinyitotta a csatját, aztán kiborította a tartalmát az asztalra. Bankjegykötegek ömlöttek ki belőle. Tizenöt darab. Az egyik feldöntött egy bögrét. Két köteg a földre pottyant.

– Tizenötezer dollár, kevesebb mint egy nap alatt. És a jutalékomat már levontam belőle. Megmondtam: én vagyok a legjobb.

Reacher látta, hogy a kopottas öltözetű idős pár összenéz egy másodpercre. Valamit némán megbeszéltek egymás közt. Mind a ketten alig észrevehetően bólintottak. Kicsit kihúzták magukat, és enyhén előbbre hajoltak.

A szakállas férfi a pénzre meredt, és leesett az álla. A nő felsikított, és olyan erővel ölelte át, hogy majdnem leestek a székről. Kiabáltak és kurjongattak. Egymás tenyerébe csaptak. A kávézóban mindenki őket bámulta, de nem látszott, hogy ez zavarná őket. Az újonnan érkezett férfi mosolygott, visszafordította az aktatáskáját, és becsukta. Felállt, és már félúton volt a kijárat felé, amikor a szakállas férfi észrevette, hogy elindult.

– Várjon! Elmegy?

– Miért ne mennék? Elvégeztem a munkámat. Élvezzék a profitjukat.

– Nem, még nem végezte el a munkáját. – A férfi elkezdte összeszedegetni a bankjegykötegeket. – Vegye vissza! Fektesse be nekünk újra, az összeset! Ahogy tegnap este.

– Biztos benne?

– Biztos.

– Nem tudom megígérni, hogy újra meg tudom háromszorozni.

– De meg tudná kétszerezni?

A férfi visszatért az asztalhoz.

– Lehetséges.

Reacher visszament a saját asztalához, és figyelte, ahogy a szakállas férfi összeszedegeti a pénzkötegeket. Felvette azt a kettőt, ami a földre esett, megigazította a felborult bögrét, megrázta az újonnan érkezett férfi kezét, aztán átkarolta a nő vállát, és elindult vele együtt az ajtó felé. Szinte szökdécseltek. A férfi letette az aktatáskáját, kinyitotta, és belerakosgatta a pénzt. Megint lecsukta az aktatáska tetejét, bezárta, és megfordult, hogy induljon.

A kopottas ruhájú idős férfi feltápászkodott. Felemelte a kezét, aztán intett, mintha azt akarná, hogy az újonnan érkezett férfi csatlakozzon hozzá meg a nőhöz az asztaluknál. Az aktatáskás fickó egy pillanatra körbenézett, hogy tényleg neki integet-e, aztán vállat vont, és odasétált. A két férfi pár szót váltott, majd mindketten leültek. Reacher nem hallotta a beszélgetésüket. Nem is kellett. Látta, mi történik. És tudta, mi fog történni ezután. Két perccel később a kopottas ruhájú idős férfi benyúlt csontos kezével a zakója zsebébe, és pénzt húzott elő. Két köteg bankjegyet. Vastagabb volt, mint azok, amik pár perccel korábban kiömlöttek az aktatáskából. Talán ötezer dollár lehetett mindegyik kötegben. Összesen tízezer. Valószínűleg minden cent, amit az idős pár össze tudott kaparni.

Miután elküldte az üzenetet, Nathan Gilmour tíz percen át csak üldögélt, a kezében szorongatva a telefont. Az nem pityegett. Nem rezgett. Gilmour az íróasztalára dobta. Végigcsúszott a fényes felületen, és megpihent a számítógép billentyűzete mellett. Úgy nézett ki, mintha az egér kisöccse lenne. Gilmour rámeredt. Ez még mindig jobb volt, mint az ablakból elé táruló kilátás, vagy a haldokló virágok látványa, de nem volt kielégítő. A telefon még mindig nem pityegett. Még mindig nem rezgett. Húsz perc után Gilmour megint a kezébe vette. Szétnyitotta, és megnézte a kijelzőt, mintha a válaszüzenet valahogy észrevétlenül besettenkedhetett volna. Az apró képernyő üres volt. Gilmourban egy pillanatra fellobbant a düh, mintha a telefon összeesküdött volna ellene. Mintha szándékosan blokkolná a beérkező üzeneteket. Nagy kedve lett volna odavágni a falhoz, aztán miután a darabjai a földre esnek, ripityára taposni őket. Még mindig a dühét próbálta leküzdeni, amikor a kijelző hirtelen kivilágosodott. Az üzenet, amire várt, megérkezett:

Ma délben. Egy címet is megadtak.

Gilmour tudta, hogy nincs messze innen. Valószínűleg egy étterem vagy kávézó lehet, gondolta, mert az üzenet így végződött:

Keressen egy férfit, aki egyedül ül. Ő lesz a legnagyobb termetű fickó az egész helyen.

2. fejezet

A férfi a kávézóban elővett egy nagy alakú barna borítékot, belecsúsztatta a két újabb köteg pénzt, berakta az aktatáskájába, kezet rázott az idős férfival meg a feleségével, és a kijárat felé indult. Reacher felhajtotta a kávéját, és követte. A férfi átment az utca túloldalára, és elhaladt egy másik új funkciót kapott régi raktárépület előtt – ennek a földszintjén két ruhaboltot alakítottak ki –, majd befordult egy sikátorba. Reacher megtorpant, és hegyezte a fülét. Hallotta, hogy csapódik egy kocsi ajtaja, és a motor köhécselve életre kel. Előbbre lépett, és úgy hat méterrel odébb meglátott egy ezüstszínű Toyota Camryt. Reacher úgy vélte, nem a legfrissebb modell, bár nem volt biztos benne. Nem nagyon értett az autókhoz.

Nathan Gilmour összecsukta a mobilját, a zsebébe csúsztatta, aztán néhány pillanatot arra szánt, hogy fejben átgondolja a logisztikai lépéseket. Talán tizenöt percre lesz szüksége, hogy odaérjen a találkára. Az lesz a legjobb, ha gyalog megy. És miután odaért, szüksége lesz egy kis időre, hogy találjon egy olyan pontot, ahonnan jól rálát mindenre, és kitalálhatja, hogyan és hol adhatja át az üzenetét. Ki lesz számítva az ideje, de meg tudja csinálni. Elővett az íróasztalfiókból egy jegyzettömböt, és a toll után nyúlt.

Reacher a sikátorban álló autó felé indult. Az aktatáskás férfi ült a volánnál. Az elegánsan öltözött pár, amelyik állítólag akkorát kaszált a spekulációs piacon, hátul ült. A férfi továbbra is szakállas volt, de a nő haja már nem volt se fekete, se hosszú. Most vállig érő szőke bubifrizurát viselt. A kocsi lassan előregördült. Reacher odalépett elé, és elállta az útját. A sofőr a fékre taposott, és rádudált. Reacher közelebb lépett. A kocsi ismét elindult. A sofőr a gázpedál fölött tartotta a lábát. Arra gondolt, hogy rátapos, de hát az nem volt része a tervnek, hogy elgázoljon egy kíváncsiskodó idegent. Csak feltűnést keltene. Hacsak a fickó nem akar támadni, mert akkor lenne némi oka. Bár a sikert semmi nem garantálná. Az idegen jó nagydarab volt. Úgy festett, mint egy két lábon járó páncélszekrény. A két keze mint két sonka. A karja vastagabb, mint némely ember lába. A sofőr nem volt biztos benne, hogy az autó működőképes maradna-e, ha ütközik egy ilyen méretű emberrel. Lehet, hogy nagyobb károsodást szenvedne, és a légzsákok biztosan kinyílnának. Úgyhogy inkább biztosra ment, és csak újból dudált egyet.

Reacher fejében hasonló gondolatmenet játszódott le, de nem tervezte, hogy olyat tegyen, amivel nagy kárt okozna saját magának. Tett még egy lépést, és a jobb talpával jól belerúgott a kocsi hűtőrácsába. Nem volt biztos abban, hogyan működik a mechanizmus – nem igazán értett az autókhoz –, de azt tudta, hogy a légzsákok arra valók, hogy baleset esetén kinyíljanak, és úgy gondolta, a frontális ütközés meglehetősen gyakori lehet. Kell hogy legyen valami szenzor, ami érzékeli az ilyen ütközést. Nem tudta pontosan, hol helyezkedik el a szenzor, úgyhogy precizitás helyett inkább az erőre hajtott. Be is vált a terve. Az autó belsejét azonnal betöltötték a hatalmasra felfújódó fehér ballonok. Reacher gyorsan elfordult a sofőr oldala felé. A kocsi lelassított és megállt, a légzsákok pedig leeresztettek, ugyanolyan gyorsan, mint ahogy felfúvódtak. Reacher megragadta a kilincset, és feltépte az ajtót. Behajolt, és kikapta a slusszkulcsot a gyújtásból. A levegőben ott lebegett valamiféle robbanóanyag maradéka. Feltehetően ezt használják arra, hogy ilyen gyorsan fel tudjanak fújódni a légzsákok. Csípte Reacher orrát és száját, de nem vett róla tudomást, csak megragadta a sofőrt az inge elejénél fogva, és kirángatta a kocsiból. A férfi ruháját finom, ezüstszínű, síkos por borította. Kissé kábultnak tűnt az események hatására. Reacher berúgta utána az ajtót, megfordította a fickót, és rászólt, hogy lépjen egyet hátra, és tegye a kezét a kocsi tetejére. A férfi csak állt, túl kábult volt, hogy mozduljon, de végül aztán engedelmeskedett.

Reacher kinyitotta a hátsó ajtót, és kirángatta a szakállas férfit is. A teste először ernyedt volt, de amikor Reacher elengedte, nem zuhant a földre. Megfordult, és ugyanazzal a mozdulattal a jobb kezével előhúzott egy kést, amely a zoknijába volt dugva, aztán felegyenesedett. A lábát szilárdan megvetette, az arcát düh torzította el.

Reacher a késre mutatott.

– Dobd el!

A férfi jobbra-balra mozgatta a csuklóját, függőlegesen tartva a pengét, és megpróbálta elvakítani Reachert a szemébe tükrözött napfénnyel.

– Van egy szabályom – mondta Reacher. – Ha valaki kést ránt rám, eltöröm a karját. Ha most eldobod, akkor ebben az esetben kivételt teszek.

A férfi Reacherre vetődött, és az arca felé suhintott a késsel, de közvetlenül előtte megtorpant a keze, és elhátrált.

– Ez figyelmeztetés volt. Fordulj meg szépen, és fuss, különben kivágom a szívedet!

A sofőr közben kiegyenesedett, és el akart fordulni a kocsitól. Reacher kinyújtotta a bal karját, hátulról megmarkolta a férfi fejét, és előrelökte, mintha egy kosárlabdát hajítana el. A férfi orra nekicsapódott az ajtó felső keretének. A feje visszapattant a fémről, ő pedig elterült az aszfalton, a szeme fennakadt, és vér folyt mindkét orrlyukából.

Reacher visszafordult a szakállas férfihoz.

– Azt feltételezed, hogy van szívem.

A férfi pár lépéssel közelebb sasszézott, és megint suhintott egyet, most Reacher felsőtestét célozva meg. Reacher keresztezte a két kinyújtott karját közvetlenül a csuklója fölött, a bal került alulra, a jobb fölülre, és előretolta úgy, hogy a férfi karját a két csuklója közti ékbe fogta. Lefelé tolta a pengét, ahol nem okozhat bajt. A férfi próbálta elhúzni a karját, de túl lassú volt. Reacher kifelé és lejjebb csúsztatta a bal karját, és megragadta a férfi csuklóját. Hátrafelé csavarta, ameddig a könyöke hajlott. Aztán még egy kicsit hátrébb.

A férfi felordított a fájdalomtól.

– Hagyd abba! – Elejtette a kést. – Eldobtam. Eldobtam!

– Túl késő – mondta Reacher. Tovább feszítette a férfi karját a bal kezével, a jobb öklével meg lesújtott rá, mint egy kalapáccsal, kicsivel a könyöke alatt. Mind a két csont eltört, a férfi meg elvesztette az eszméletét a fájdalomtól, mielőtt az üvöltés elhagyhatta volna a torkát. Reacher odadobta az eszméletlen testet a másik tetejére, aztán leguggolt, és benézett a hátsó ülésre. A nő még ott volt, de nem ült. Félig felállva előrehajolt az anyósülés fölött, és próbálta megragadni az aktatáskát.

– Hagyja ott – szólt rá Reacher –, és szálljon ki, ezen az oldalon.

A nő beleakasztotta az ujját a táska fogantyújába, magához húzta, és visszahuppant az ülésre. Aztán változtatott a fogásán, és maga elé rántotta az aktatáskát, mintha pajzs lenne.

– Kiszállni – mondta Reacher.

A nő nem mozdult.

– Ha nem próbál ártani nekem, én se ártok magának. De ha ki kell rángatnom onnan, akkor elszabadul a pokol.

A nő a kilincs felé nyúlt a túlsó oldalon.

– Ha menekülni próbál, és üldöznöm kell, azt meg fogja bánni.

A nő keze tovább mozdult.

– Azt hiszi, gyorsabban tud futni nálam? Talán igen. De gyorsabban tud-e futni, mint az autó? – Reacher felmutatta a slusszkulcsot, amit egy perccel előbb elvett.

A nő elhúzta a kezét, és lassan odacsúszott arra az oldalra, ahol Reacher állt. Az aktatáskát továbbra is maga előtt tartotta.

– Mit akar?

– Ki az az idős pár, akitől pénzt vettek át a kávézóban?

A nő megvonta a vállát.

– Nem tudom. Csak valami féleszű balekok.

– Mennyit adtak oda?

– Tíz rongyot.

– Mit ígértek nekik, mikor adják át a profitot?

– Holnap, ugyanebben az időben, ugyanitt.

– Csak épp maguk nem lesznek itt. És nem lesz profit. Az öregek meg elveszítik az egész megtakarításukat.

– Erre hogy jött rá, Sherlock?

– Adja ide az aktatáskát!

A nő szorosan magához ölelte a táskát.

– Nem.

Reacher a két mozdulatlanul fekvő férfira intett.

– Szeretne csatlakozni hozzájuk?

A nő nem válaszolt.

– Ha valakinek az a foglalkozása, hogy öregeket ver át, ahhoz jár egészségbiztosítás? Úgy hallottam, a hosszas kórházi tartózkodás drága mulatság.

– Jól van. – A nő a földre dobta az aktatáskát. – De ha valaki kórházba fog kerülni, az maga. Azt, akinek dolgozunk, nem lehet csak úgy lenyúlni. Ennek következményei lesznek.

– Akinek dolgoznak? Ő kicsoda?

A nő egy pillanatig hallgatott.

– Nem mondom meg a nevét.

– Nem számít, mert nem nyúlom le. A pénz nem az övé, hanem azoké az öregeké. Vissza fogom adni nekik.

– Ezt nem mondja komolyan.

– Csak figyeljen.

– Miért adná vissza, ha meg is tarthatja?

– Ha ezt kérdezni kell, akkor úgyse fogja érteni. Most menjen! Mesélje el a főnökének, mi történt. Aztán vigyázzanak, hogy meg ne lássam itt bármelyiküket még egyszer.

Ugyanabban az időben, amikor Reacher távozott a sikátorból, Harvey Jones épp kikászálódott egy taxiból. Lassan mozgott, és nem csak a testtömege miatt. Jones pár centi híján két méter magas volt, és több mint százharminc kilót nyomott. Demoralizáló hatással volt rá a telefonhívás, amit fél órával korábban kapott. A hívás, amivel felajánlották neki a munkát, ahová jelenleg tartott. Jones színész volt. Vagy legalábbis színész szeretett volna lenni. De hogy a magassága vagy a súlya miatt-e – a színészek többnyire nyeszlettek, sosem tudta megérteni, miért –, vagy mert nem akadtak jó forgatókönyvek, soha nem sikerült rendes szerepet kapnia. Mindig csak a behajtó szerepét játszotta, és alaposan megfélemlített különféle lecsúszott alakokat egy helyi „üzletember” megbízásából. Egy másik munka nélküli színész révén ismerkedett meg vele, miután a legutóbbi ügynöke is faképnél hagyta. Azt mondta magának, hogy jót cselekszik. Ha valakit csak megfenyegetnek veréssel, az erkölcsi szempontból még mindig jobb, mintha tényleg elpáholnák. Szakértelmet igényel, hogy hihető legyen az előadás. És legalább jól megfizetik. Végül is ennie csak kell.

Az idős pár még mindig ott ült ugyanannál az asztalnál, amikor Reacher visszaért a kávézóba, de sokkal kevésbé tettek megszürkült benyomást. Egyenesebb háttal ültek a széken, nevetgéltek, kacarásztak, fogták egymás kezét, és két innivaló állt előttük az asztalon. Két magas, tölcsér alakú pohárban rétegezve állt a tej meg a kávé, a tetején felhabosított tejjel.

Reacher odasétált az asztalukhoz, letelepedett az egyik üres székre, az ölébe fektetve az aktatáskát. Egy pillanatig mind hallgattak, aztán az idős férfi megszólalt:

– Ez az asztal foglalt. Keressen másikat.

– Azért jöttem, hogy átadjak egy üzenetet. Nem maradok.

– Milyen üzenetet? Ki maga?

A nő oldalba bökte a férjét, és a Reacher ölében pihenő aktatáskára intett. Az arcán zavarodottság váltotta fel az addigi boldogságot.

– Ezt sikerült megúszniuk – mondta Reacher. Felkattintotta a táska két csatját, kivette belőle a barna borítékot, és az asztalra fektette.

– Ez a…? – A férfi homlokára mély ráncok ültek ki.

– A pénzük. Tegyék el.

– Nem értem. Miért ilyen hamar? – A férfi felvette a borítékot, és megnézte. Remegni kezdett a keze. – Várjunk csak. Hol van a profit? Azt ígérték, hogy…

– Átvágták magukat. Nincs profit.

– De van. Vagyis lesz. Azok az emberek… megháromszorozták a pénzüket. Nekünk szükségünk van… Mit művelt? Hogyan? Ki maga? Mindent tönkretett!

Reacher belenyúlt az aktatáskába, és találomra kihúzott egy köteget, és az asztalra ejtette.

– Ez mi?

– Annak a másik párnak a profitja. Számolja csak meg.

Az öreg egy hosszú pillanatig csak nézte a bankjegyköteget, mintha arra számítana, hogy lába nő, és magától odamegy hozzá, aztán óvatosan felvette. Három gumiszalaggal volt összefogva. Egy középen, egy-egy a két végén. A férfi a körmével a bal oldali gumi alá nyúlt, és lehúzta. Legyezőszerűen szétterítette a köteget. A tetején egy húszdolláros volt, az alján is. De a kettő között csak felvagdosott újságpapír lapult.

Harvey Jones szusszant párat, hogy levegőhöz jusson, aztán elővette a telefonját, és elindult, hogy gyalog tegye meg az utolsó saroknyi távolságot a célpontja felé. Nem kockáztathatta, hogy meglássák, hogy taxiból szállt ki – ha fekete Lincoln lett volna sofőrrel, az más tészta –, és így volt alkalma arra is, hogy még egyszer átfussa magában a munkaadójától kapott eligazítást. Mozgó autóban nem tudott olvasni, hányingere lett tőle. Az utasításban az állt, hogy meg kell keresnie egy Gilmour nevű embert, aki sürgős találkozót kért. Azt nem tudni, hogy mit akar. Két lehetőségre gyanakodtak. Gilmournak kezd inába szállni a bátorsága, és ki akar hátrálni a feladatból, amit el kellene végeznie. Vagy kezdi elveszíteni a józan eszét, és újra akarja tárgyalni a feltételeket. Akárhogy is, a válasz mindkét esetben ugyanaz: akkora az esélye, mint annak, hogy piros hó esik. Gilmournak maradnia kell az eddigi eljárásnál. Követnie kell az egyezségük megbeszélt feltételeit, különben rossz dolgok fognak történni vele. Hogy milyen rossz dolgok, ennek a meghatározását Jonesra hagyták. Improvizálnia kell. Így megmutathatja a tehetségét, még ha csak egyszemélyes közönség előtt is.

Jones eltette a telefonját, és megengedte magának, hogy néhány pillanatig álmodozzon. Elképzelte, hogy épp a manhattani Lyric Theatre-be tart, és nem valami hipszterek által látogatott kávézóba Baltimore belvárosában. Sir Ian McKellen helyett kell beugrania, és megmentenie az előadást az évtized legihletettebb alakításával. Várjunk csak… Valami baj van a bal karjával. Hirtelen éles fájdalom hasított a vállába, és egészen a csuklójáig nyilallt. Az ujjai is bizseregtek. Úgy érezte, mintha egy acélpánt szorulna a mellkasára, aztán valaki még szorosabbra húzná. Elgyengült a lába, és arccal előre a járdára zuhant. Sikerült valahogy a hátára fordulnia, de aztán azt kívánta, bárcsak ne tette volna, mert úgy érezte, mintha egy páncélszekrény zuhanna a mellkasára. Aztán egy teherautó. És ez volt az utolsó, amit valaha is érzett.

3. fejezet

Az idős pár döbbenten és csüggedten botorkált ki a kávézóból, de legalább a pénzük biztonságban ott lapult a férfi zakójának a zsebében. Reacher ott maradt az asztaluknál a szinte érintetlen tejhabos italokkal. Odébb tolta a poharakat, és letette az aktatáskát a földre. Várt egy percet, hogy a pár távozhasson, aztán felállt, hogy ő is induljon. De nem a kijárathoz tartott, hanem beállt a pult előtti sorba. Amikor az előbb itt volt, csak két kávét ivott meg. Félbeszakította a kávézást, amikor követni kezdte az aktatáskás fickót. Még dél sem volt, bőven maradt ideje. Úgyhogy kért egy új kávét, és elsétált vele az eredeti asztalához, amely még mindig szabad volt, az ottfelejtett újság is ott hevert.

A magányos vendégek közül közben ketten távoztak, valamint a hatfős társaság is, és nem jöttek újabb vendégek. Senki nem figyelte tolakodóan a más asztalnál ülőket. Nem zajlottak újabb stiklik, már amennyire meg tudta állapítani. Az egyetlen kissé fura dolog az volt, hogy egy kint ácsorgó férfi időnként belesett az egyik ablakon, de nem jött be a kávézóba.

Reacher megitta a bögre kávét, aztán fogta az újságot, és vetett egy pillantást a címlapon szereplő cikkre. Szenzációhajhász írás a török–örmény határon kibontakozóban lévő krízisről. A lényege az volt, hogy egy kis örményországi régióban működő szeparatista csoport segített Iránnak az urándúsításban, cserébe azért, hogy támogassák a területi követeléseiket. Egy áruló dezertált a csoportból, és kicsempészett egy videófelvételt, amin az épp használatban lévő nukleáris centrifugák láthatók. A neten is közzétett részleteket. Megszólaltak a szakértők. Nyugaton mindenki egyre inkább elítélte a történteket. A diplomaták nyomást gyakoroltak a szeparatistákra, hogy azonnal hagyják abba a tevékenységüket. A szeparatisták tagadták, hogy bármi közük lenne az egészhez. A tárgyalások falakba ütköztek, úgyhogy egyre inkább azt rebesgették, hogy valószínűleg megindulhat egy támadás, amerikai vezetéssel. Csapatokat egyelőre nem küldtek oda, de érkeztek jelentések arról, hogy egy magán-zsoldoshadsereg elhelyezkedett az örmény határ török oldalán, felkészülve a gyors cselekvésre, ha szükség lenne a beavatkozásra.

Reacher lapozott. Nem kedvelte a magán-zsoldoshadseregeket. Nem tetszett neki a gondolat, hogy valaki profitért háborúzzon. A következő cikk, amin megakadt a szeme, a közösségi média kártékony hatásáról szólt. Reachernek nem volt semmi tapasztalata ezen a téren, és nem különösebben érdekelte a téma, úgyhogy lerakta az újságot, és elment, hogy újra kérjen a kávéból.

Megitta a második bögrével is, megint kért egy újratöltést, aztán elindult a kijárat felé. Amikor ki akart lépni, a férfi, aki odakint várakozott, végre úgy döntött, hogy bejön. Épp akkor lépte át a küszöböt, amikor Reacher is odaért. A férfi kifelé fordított tenyérrel felemelte mindkét kezét, és kicsit hátrébb hajolt, mintha jelezné, hogy ki akar térni az útjából. Egyik keze súrolta Reacher vállát, miközben a felsőtestük összeért. Klasszikus zsebtolvajmozdulat. Egy pillanatnyi ártatlan érintkezés, amivel eltereli a figyelmet a baljósabb húzásról. Reacher a férfin tartotta a szemét, nem rohan-e el valami rejtett hátsó kijárat felé, és közben villámgyorsan felmérte a zsebe tartalmát. Megtapogatta a fogkeféjét. A lejárt útlevelét. A bankkártyáját. És a szerény kis bankjegyköteget. Nem hiányzott semmi. Téves riasztás volt. Reacher továbbindult.

Mindössze egyetlen elintéznivalója volt – a kabátvásárlás –, és az egész délután a rendelkezésére állt, úgyhogy nem sietett. Észrevette, hogy egy kis csoport gyűlt össze járókelőkből a járdán, úgy félsaroknyira innen nyugatra. Amikor nem is olyan régen visszafelé jött a sikátorból, még nem volt ott senki, ezért megtorpant, hogy megnézze, mi keltett ilyen érdeklődést. Az utca közepén egy mentőautó állt. Mindkét oldalán ferdén egy-egy rendőrautó parkolt le, hogy leállítsák a forgalmat. Két mentős épp egy hordággyal birkózott, amin egy ember feküdt. Próbálták beemelni a mentőautóba. Küszködtek, de nem siettek túlságosan. Egy takaróval leborított test volt rászíjazva. Vagyis csak nagyrészt volt letakarva. Egyik végénél egy pár hatalmas cipő lógott ki, és Reacher látta, hogy a másik végén gondosan megfésült, dús barna hajzat kandikál ki. Oldalt egy férfikar csüngött le, széles fekete ruhaujj fedte. Az ujjbegyei majdnem a járdát súrolták. Reacher figyelte, míg végre sikerült rögzíteni a hordágyat, és a mentőautó ajtaja becsukódott. A mentősök előrementek a vezetőfülkéhez, beszálltak, majd elhajtottak. Lassan, villogó és sziréna nélkül. Ami azt jelenti, hogy a hátul fekvő férfinak már nincs esélye, gondolta Reacher. Eltűnődött, hogy mi történhetett. Lövéseket nem hallott, amíg bent volt a kávézóban. Nem hallatszott kerékcsikorgás, ami arra utalt volna, hogy a férfit elgázolták. Semmi jele sérült autónak. A helyszínen lévő rendőrök is aránylag nyugodtnak tűntek, úgyhogy Reacher arra jutott, csak valami ártatlan baleset lehetett. A sors kiszámíthatatlan keze, amely akkor sújt le, amikor a legkevésbé számítunk rá.

Az emberek elszállingóztak, Reacher velük együtt távozott, és bolyongani kezdett az utcákon, nagy általánosságban tartva az irányt a városközpont felé, de itt-ott kanyargott egy kicsit, hogy elsétáljon egy-egy érdekes épülethez, vagy hogy ne kelljen várnia egy forgalmas átkelőhelynél. Nem szeretett volna túl sokat áldozni a kabátra, részben mert nem érdekelte különösebben a divat, de főleg azért, mert soha nem tartott meg túl sokáig egyetlen ruhadarabot sem. Ingek, nadrágok, alsónadrág – mindent, amit megvett, két-három napig hordott, aztán kidobta, és beszerzett helyette másikat. Egy kabát elméletileg hosszabb távra szólhat, de nem tudhatta, meddig lesz rá szüksége. Az is lehet, hogy másnap már a tengerparton találja magát. Vagy egy sivatagban. Ezért aztán elkerülte azokat az utcákat, ahol a jobbfajta ruhaboltokat sejtette, és végül kikötött egy kis barkácsüzletnél, ahol munkaruhákat is árultak. Talált többféle dzsekit. Volt bézs vagy barna. Műszőrme vagy kockás bélésű. Talált egyet, aminek pont elég hosszú volt az ujja, és már vitte is a kasszához. Elővette a pénzét, hogy készen álljon, mire rá kerül a sor, de hirtelen megtorpant a keze, és kicsit odébb lépett. Abban nem tévedett a kávézóban, hogy nem hiányzik semmi a zsebéből. Csakhogy most kiderült valami egészen más: egyvalami belekerült, ami addig nem volt ott, és aminek nem is kellene ott lennie. Amikor a második kávéjáért fizetett, még nem volt ott. Egy levélpapír letépett egynegyede, kis négyszöggé hajtogatva, a két oldalán látszott az egyenetlen szakítás. A közepén nagybetűkkel egy üzenet állt:

EL KELL TŰNNÖM

VESZÉLYBEN AZ ÉLETEM

SEGÍTSÉGET KÉREK!

AZ ÜRES ARGYLE & HORSEFERRY RAKTÁRBAN

MA ÉJFÉLKOR

EGYEDÜL JÖJJÖN

HOZZA EL, AMIVEL TARTOZNAK NEKEM

A papír alján vékonyabb, reszketegebb betűkkel még ennyi állt, mintha csak utólag biggyesztették volna oda: KÉREM.

4. fejezet

Nathan Gilmour még fél óráig maradt a kávézóban Reacher távozása után. Beállt a sorba, miközben folyton hátranézegetett a válla fölött, vett egy kapucsínót, és odavitte ahhoz az asztalhoz, ahol korábban Reacher ült. Nem azért, mintha őt utánozta volna. Továbbra sem volt sejtelme sem arról, hogy kicsoda Reacher. Hanem mert ez volt az az asztal, ahonnan a legjobban rá lehetett látni a bejáratra. Gilmour meglehetősen biztos volt benne, hogy nem követték, de a körülmények óvatosságra intették. Egészen bizonyosnak kellett lennie a dolgában. A szemét a bejáraton tartotta, miközben a kávét kortyolgatta. Nem sietett. Kiitta a bögre negyedét. A felét. Aztán amikor egészen biztos volt benne, hogy senki nem figyeli, elővette a telefonját – azt, amelyiket az üzenetváltásokra használta –, és kikapcsolta. Az asztal alá dugva tartotta, hogy ne lássák, aztán levette a hátlapját, és kivette belőle az akkumulátort. Már kapcsolatba lépett az emberrel, akit az utasítás szerint keresnie kellett. A legnagyobb termetű fickó az egész helyen. Efelől nem volt semmi kétsége. Tehát nem lesz szüksége arra, hogy további üzeneteket küldjön, vagy hogy üzeneteket kapjon. És habár nem volt semmi oka azt hinni, hogy a férfinak, akivel kommunikált, módjában áll lenyomozni a telefonját, arra sem látott okot, hogy vállalja az esetleges kockázatot.

A levélkét, amelyet Reacher a zsebében talált, nem neki szánták, ez egyértelmű volt. A férfi a kávézóban nem a megfelelő embernek juttatta el. A „Hozza el, amivel tartoznak nekem” arra utalt, hogy a címzett több információval rendelkezik a küldőről, mint Reacher. Fogalma sem volt, hogyan téveszthette össze a férfi valaki mással, de ennél sürgetőbb kérdésre is választ kellett találnia: hogy mit tegyen a levélkével kapcsolatban. Nem tartozott semmivel ennek a férfinak. Nem akart belekeveredni. Semmi nem gátolta abban, hogy beledobja az üzenetet egy szemetesbe, és folytassa a napját.

Csak éppen…

Az üzenet tényleg úgy hangzott, mintha az illető komoly bajban lenne. Reacher úgy gondolta, hogy ha segítségért kiált, és ez az üzenet a kulcsa annak, hogy megkapja, akkor az lenne a helyes, ha szólna neki, hogy félrement. Ha ő lenne ebben a helyzetben, ő is elvárná, hogy szóljanak neki. És nem is lenne nehéz visszajuttatni a levélkét. Nem fog sok időbe telni. Nem hátráltatja abban, hogy meghallgassa a bandát, amelynek a kedvéért a városba jött. És ami a legfontosabb, azt sem akadályozza meg, hogy késlekedés nélkül elhagyja a várost, a tervei szerint.

Csak éppen…

Egy elhagyatott raktárépület késő éjszaka okos választás egy találkozóra, főleg olyan valakinek, aki veszélyben van. Aki szeretné meghúzni magát, és eltűnni a föld színéről. De arra is tökéletes helyszín, hogy megtámadjanak valakit. Vagyis az a fajta hely, amit Reacher általában igyekezett elkerülni, még akkor is, ha nem ő lenne az áldozat.

Megvizsgálta a papírlap tépett széleit. Megnézte mindkét oldalát. Kereste, nincs-e rajta valami fejléc, logó vagy cím, ami elárulná, honnan származik a levélpapír, és hogy ennek alapján honnan jöhetett a férfi. Ám nem talált semmit sem. A barkácsbolt egyik mennyezeti lámpája felé tartotta a papírt, nincs-e rajta vízjel. Ilyet sem látott. A tenyerére fektette a lapot, és végigpásztázta, azt remélve, talán rajta maradt a lenyomata annak, amit egy másik, fölötte lévő papírlapra írtak, de teljesen sima volt. Nem volt semmilyen árulkodó nyom. Semmi, amiből kiderült volna, hol találhatná meg a férfit még a raktárba megbeszélt találka előtt. Úgyhogy továbbra is ugyanaz a két lehetőség állt a rendelkezésére, mint az elején: kidobja a levélkét, vagy megpróbálja visszajuttatni, de ezzel azt kockáztatja, hogy belesétál valami csapdába.

A legokosabb az lenne, ha szépen továbbállna. Reacher ezzel tisztában volt. Neki semmi köze ehhez az egészhez. Nem kötelessége segíteni egy vadidegennek. Csakhogy kíváncsi természetű ember volt. Érdekelte, vajon mit tett ez a férfi, ami miatt most az életét kell féltenie. Hol sikerült szert tennie erre a kézügyességre, ami ahhoz kellett, hogy úgy csúsztassa be a levélkét Reacher zsebébe, hogy ő nem vette észre. És a tekintetét állandóan visszavonzotta az a lap aljára firkantott utolsó szó: KÉREM. Volt valami abban, ahogy írták, ami megérintette. Elbillentette a mérleget a „csapda” oldaláról inkább oda, hogy valódi könyörgés lehet. És Reacher soha nem találta könnyűnek, hogy ilyenkor csak úgy továbbálljon.

Összehajtogatta a papírt, és visszadugta a zsebébe. Úgy gondolta, az elhagyatott raktárépületben nyilván sötét lesz, ezért megkereste a boltban a zseblámpákat. Kiválasztott egyet, amelyik elfért a zsebében, visszament a kasszához, fizetett, és megkérdezte az eladót, merre találja az Argyle & Horseferryt. Aztán távozott, és az eddiginél céltudatosabb léptekkel folytatta az útját. Volt még ideje a koncert kezdete előtt, úgyhogy arra gondolt, nem árt, ha elsétál a megadott címre, és körülnéz. Felméri, mennyire kockázatos a hely, aztán meghozza a végső döntést.

Nathan Gilmour következő célpontja egy szűkös, harmadik emeleti lakás volt egy lift nélküli, csúf, felújításra szoruló épületben. Úgy négyszáz méterre volt a kávézótól, de két óra alatt ért csak oda. Gyalogosan indult el. Hatsaroknyit ide-oda kanyarogva tett meg, időnként találomra átment a túloldalra, és a kirakatüvegekben figyelte, nem követi-e valaki. Úgy tűnt, nem. Bekanyarodott egy sikátorba, a durva téglafalhoz lapult, és várt, hogy lássa, jön-e utána valaki. Senki. Egy futó pillantást sem vetettek rá az emberek. Kisétált a sikátorból, és leintett egy taxit. Egy bár nevét adta meg a sofőrnek, amely tízpercnyire volt onnan. Gilmour készpénzzel fizetett, bement a bárba, és nyílegyenesen a hátsó kijárathoz sétált, amiről tudta, hogy egy újabb kis sikátorba vezet. Elsietett a következő utcáig. Elsétált tízsaroknyit. Leintett egy újabb taxit, és most egy autókölcsönzőhöz vitette magát. Egy hamis delaware-i jogosítványt használt, és készpénzzel fizetett a Chevy Malibu egyhetes bérléséért. A kocsi közepes méretű volt, jellegtelen formájú. Ezüstös-seszínű. Gilmour totálisan unalmasnak látta. De épp ez volt a lényeg. Az utakon annyira láthatatlan lesz, amennyire csak lehet.

Leparkolt egysaroknyira a háztól, ahol a lakás volt, és tíz percig még elüldögélt a volán mögött, úgy tett, mintha a telefonját nézegetné. Amikor megbizonyosodott róla, hogy senki nem követte, elsétált az épület kapujáig, belépett, és a lépcsőn felment a második emeletre. Két lakás volt itt, egyiknek az ajtaján sem állt névtábla vagy szám. Semmi, aminek az alapján be lehetett volna azonosítani. Gilmour így szerette. Fogalma sem volt, a szomszédai mit gondolnak erről. Soha nem találkozott velük. Ez is tetszett neki.

Kinyitotta a régi zárat, amely nehezen forgott a karbantartás hiányától, belökte az ajtót, és belépett a keskeny előszobába. Sötét volt odabent, a levegő áporodott és poros. Gilmour bólintott magában. Ez azt jelentette, hogy nyugodt lehet afelől, hogy senki nem járt itt körbeszaglászni. Legalábbis mostanában nem. Ellenőrizte, hogy az összekészített útitáskája a szokott helyén van-e a földön, és bement a nappaliba. Egy ablaka volt, ahonnan nem nyílt különösebben szép kilátás, csak a szomszédos épület oldalának omladozó téglái látszottak, de Gilmournak ez nem számított, mert úgyis állandóan összehúzva tartotta a sötétítőfüggönyt. Felkattintotta a villanyt. Az egyik sarokban kis teakonyha volt berendezve, ami épp megfelelt annak, aki nem érdeklődik jobban a főzés iránt, mint hogy kávét főzzön, és felmelegítse a fagyasztott ételeket az ősrégi mikróban. Volt egy étkezőasztal két székkel meg egy fekete bőrkanapé, amelynek a három ülőpárnája közül kettő fel volt hasadva. Gilmour leült az ép párnára, és a tévé távirányítója után nyúlt, aztán megtorpant a keze. Most először érezte magát biztonságban, amióta elhagyta a kávézót. Az irodájába nem mehet vissza, ezt tudta. Haza sem mehet. De ez a hely – akármilyen ócska és lerobbant is – biztonságos. Egy évvel ezelőtt vette ki a lakást, amikor nyilvánvalóvá vált, elengedhetetlen, hogy legyen egy búvóhelye. Készpénzzel fizetett előre, annyi időre, amennyit finanszírozni tudott. Álnéven mutatkozott be, és gondoskodott róla, hogy senki más ne tudjon erről a helyről. Csak egyetlenegyszer említette meg valakinek, véletlenül csúszott ki a száján. Egy nőnek, nagyon speciális körülmények között, úgyhogy nem aggódott, hogy a nő elmondja valakinek. Még ha emlékezne is rá, vagy rájönne, mi a jelentősége, akkor is kizárt, hogy valaha egy szót is szóljon erről.

Zack Weaver már ötvenedszer nézte meg a telefonját ezen a délutánon. Volt térerő? Még mindig volt. Jött üzenet Harvey Jonestól? Még mindig nem.

Weaver kényszerítette magát, hogy hagyja abba az íróasztala előtti fel-alá járkálást a Fells Point-i otthona dolgozószobájában, amely annyira különbözött Gilmour lakásától, mintha egy egészen másik világban lenne. Átsétált a szobán, és lehuppant a kopottas bőrfotelbe, amely az ajtó mellett, a sarokban állt, és a karfájára fektette a telefont, hogy láthassa a kijelzőt. Az óra azt mutatta, hogy eltelt egy újabb perc. Aztán még egy.

Weaverben forrt a düh, amióta Jones nem jelentkezett időben, de kezdett lassan lecsillapodni. Felváltotta a félelem. A munka, aminek az elvégzésével megbízta Jonest, egyszerű volt: ijesszen rá Gilmourra, hogy megjöjjön az esze. Gondoskodjon róla, hogy hagyja abba ezt a vészhívásos marhaságot, és tartsa be az egyezségüket. Glimour annyira paranoiás és megbízhatatlan, hogy egy halloween-jelmezes kiscserkész is el tudná intézni, hát még egy ilyen hústorony, mint Jones.

Weaver először azt feltételezte, hogy Jones elvégezte a feladatát, aztán ment a dolgára – ki tudja, mit szoktak művelni a szabadidejükben a munka nélküli színészek –, és egyszerűen elfelejtett jelentést küldeni. Úgyhogy figyelmeztette Jonest egy sürgető üzenettel. Egész sor SMS-t küldött, egyiket a másik után, összesen tizenkettőt. Az még elképzelhető, hogy Jones egy üzenetet nem vett észre. De egy tucatot? Ez nem tűnt túl valószínűnek. Valami más lehet a baj.

Weaver tudta, hogy Gilmour valamikor a hadseregben szolgált. Ha Jones ráijesztett – és éppen azért küldte őt, mert olyan rémisztő a megjelenése –, lehetséges, hogy Gilmour túlreagálta a dolgot. Lehet, hogy összeverekedtek. Vagy akár meg is ölte. Vagy ha Gilmour jelenetet rendezett nyilvános helyen, az is lehet, hogy mindkettőjüket letartóztatták, ami még rosszabb lenne. Kizárt, hogy bármelyikük képes lenne hosszú ideig tartani a száját.

Weaver visszament az íróasztalához, és bekapcsolta a laptopját. Megnézte a helyi hírcsatorna weboldalát, és rögtön meg is kapta a választ a kérdésére. A legfrissebb hír arról szólt, hogy egy férfi összeesett és meghalt a belvárosban aznap néhány perccel dél előtt. Úgy vélték, szívroham volt. Semmi nem utalt arra, hogy bűncselekmény történt volna. Azt nem említették, hogy még valaki szerepelne a történetben, ami jó jel volt. A férfi nevét sem közölték – feltehetően előbb a legközelebbi családtagjait kell értesíteni –, de az időpont stimmelt, a helyszín pedig egysaroknyira volt a kávézótól, ahol Jonesnak Gilmourral kellett volna találkoznia. Weaver ezután belépett egy közösségimédia-oldalra, és ellenőrizte, melyik hashtagek a legnépszerűbbek. Az egyiken megakadt a szeme, rákattintott, és egy fotó ugrott fel. Homályos volt, és rosszul szerkesztett – nyilván telefonnal készült, és valószínűleg közben lökdöste a tömeg a fotóst. Az volt látható rajta, ahogy két mentős megpróbálja egy hordágyra emelni egy férfi testét a járdaszélen. A test mozdulatlan volt, és hatalmas. Weaver az arcát nem látta, de a magassága és a testessége alapján nem volt semmi kétsége, hogy Jones az. Már csak az a kérdés maradt, kijött-e már a kávézóból a Gilmourral való találkozó után, vagy épp oda tartott. Ha már távozóban volt, akkor nincs semmi probléma. Az üzenet átadásra került. De ha még csak útban volt oda, akkor Gilmour azt fogja hinni, hogy átverték. Amiből semmi jó nem származhat. A hírcsatorna weboldala szerint Jones pár perccel dél előtt esett össze. Ez aggasztó volt, mert délben kellett volna Gilmourral találkoznia. Aggasztó, de nem tudhatta biztosan, mi történt. Nem volt elég precíz az időpont meghatározása ahhoz, hogy határozott végkövetkeztetésre juthasson. Úgyhogy Weaver átment a Sun weboldalára, ahol a sztori hasonló verzióját találta. Az újság sem nevezte meg az áldozatot, de megadta az eset pontos időpontját: tizenegy óra negyvennyolc perc. A cikkhez mellékelt fotó időbélyegzőjén is ugyanez állt: tizenegy óra negyvennyolc perc. Tizenkét perccel azelőtt, hogy a találkozónak meg kellett volna történnie. Ez elég sok idő. Weaver nem örült neki.

Kikapcsolta a mobilt, amit arra használt, hogy Jonesnak üzeneteket küldjön, és kivette az akkumulátort. A telefont sürgősen meg kellett semmisítenie, de addig sem akarta, hogy a rendőrség lenyomozhassa, ha úgy döntenek, hogy Jones halála gyanús volt. Aztán elővette azt a telefont, amin Gilmourral szokott kommunikálni, megkereste a számát, és felhívta. A telefon azonnal hangpostára kapcsolt, úgyhogy letette, nem hagyott üzenetet. Inkább írt egy SMS-t:

Az emberemet baleset érte, miközben a találkozóra tartott. Nem szándékosan nem ment! Továbbra is segíteni akarok. Ugyanakkor/ugyanott holnap? Választ kérek!

Weaver elküldte az üzenetet, és várni kezdte a választ. Nem jött. Lassan araszolgatva eltelt öt perc. Gilmour továbbra se válaszolt, úgyhogy Weaver elővett egy harmadik mobilt, és bepötyögtetett egy újabb üzenetet. A válasz rögtön meg is érkezett:

Mondd gyorsan! Két perc múlva jön egy betegem.

Weaver ezt írta:

Nathan Gilmour. Ha azt gondolná, hogy pácban hagytuk, mit tenne?

Az attól függ. Miért gondolná ezt?

Elküldtem egy fickót, hogy találkozzon vele, de nem ért oda. Úgy tűnik, szívrohamot kapott, úgy egysaroknyira a találka helyétől az utcán, tizenkét perccel a megbeszélt időpont előtt. Próbáltam üzenni Gilmournak, hogy megmagyarázzam, de nem tudom elérni.

Akkor olajra fog lépni, ha már meg nem tette.

Biztos vagy benne?

Emlékszem, mindig olyan ideges volt. És máris be lehet tojva, különben nem küldte volna az SOS-üzenetet. Ha azt hiszi, hogy cserben hagytad vagy elárultad, akkor kizárt, hogy itt maradjon.

Még úgy is, hogy nem kapta meg a pénzét? Nem maradna még egy napot, ha azt hinné, van esélye hozzájutni?

Talán. Lehetséges, gondolom. De egy ilyen ember, mint ő, bármelyik pillanatban kiborulhat. Úgyhogy ne várj holnapig! Menj utána még ma. Most rögtön. És Zack, ne színészekkel dolgoztass, oké? Ez alkalommal legyen igazi. Többe fog kerülni, de nem engedheted meg magadnak, hogy ezt elszúrd. Továbbra is szükségünk van az újabb információkra Gilmourtól. Ha a meló kudarcba fullad, mert a kliens nem kapta meg a legfrissebb infót…

Értem. Szóval hol bujkálhat Gilmour?

A kijelzőn egy pillanatig nem látszott semmi, aztán:

Van egy rejtekhelye. Egy kis lakás, amit bérel, készpénzzel fizeti. Azt hiszi, senki nem tud róla. Küldöm a címet.