„A szerelemben gyakran ér csalódás, gyötrelem és bánat. Mégis szeretünk, és amikor a halál küszöbéről visszatekintünk, elmondhatjuk: gyakran szenvedtem, néha tévedtem is, de szerettem. Én éltem, nem egy képzeletbeli lény, melyet büszkeségem és unalmam teremtett.”

Alfred de Musset

1.

Hátradőltem a kanapé fekete bársonyán, a karomat végigfektettem a háttámláján. A korláton túl a dübörgő zene ritmusára hullámzott a sűrű tömeg. A mély basszusok megremegtették a sötét falakat, a csillogó padlót. A színes spotlámpák meztelen combokat, mély dekoltázsokat, izzadságban úszó arcokat világítottak meg. Összeértek a testek, buja mosolyra húzódtak a szájak. Innen-onnan felém kacsintottak a szorosan, izgatón egymáshoz simuló lányok.

Szerettem ezt a részegítő, szex- és alkoholillattól terhes hangulatot. Ezen a szórakozóhelyen pedig a pénz kéjes, bódító aromája is hozzákeveredett. Fényévekre volt az első diszkóélményemtől: azt a vidéki, közönséges, lepukkant lokált az olcsó sör szaga uralta. Akkoriban az volt az egyetlen szórakozási lehetőség a környéken. Pont olyan siralmas, mint az akkori életem.

Abban a régi életben a karrierlehetőségeim egy charentes-i hipermarket rakodómunkási állásában merültek ki. Keddtől szombatig napi nyolc órában ládákat pakoltam. Kibontottam, kipakoltam, összelapítottam és ötös kötegekbe raktam őket. Legalább tíz szálka állt belém hetente, vérzett a kezem, és olyan kevés volt a fizetésem, hogy tíz nap alatt fel is éltem. Ha a foglalkozásom nem is, az életem ugyanolyan lett, mint az apámé. Dühös voltam, és féltem, hogy úgy végzem, mint ő: a fáradozástól meggörnyedve, fájdalomtól gyötörten. Gyűlöltem az életemet. Annyira gyűlöltem, hogy módszeresen szabotálni kezdtem: veszekedtem a szüleimmel, amikor csak tehettem, verekedtem, sértegettem azokat, akik lenéztek, és minden érzésemet alkoholba fojtottam.

Reggelente elnéztem az arcomat a tükörben a szüleim fürdőszobájában. Sebhely a jobb szemöldököm fölött, egy kicsorbult fog, sötét, fáradt, üveges szem, izmos test – a munkám egyetlen pozitív hozadéka –, és a bal bicepszemet befutó vadrózsa tetoválás… Nem csoda, hogy elijesztem az embereket.

Örömmel elismerem: szerencsém volt. Olyan hatalmas szerencsém, hogy néha úgy érzem, csak szemfényvesztés az egész. Valójában csaló vagyok. Imposztor. Igaz, hogy gazdag és híres, de akkor is csaló.

Épp a ládákat rakodtam, amikor felfigyelt rám egy castingos. Két meghallgatás és egy sikeres párizsi próbafelvétel után máris egy nagyjátékfilm forgatásán találtam magam, egy olyan életben, amelyben a munka nem tette tönkre a kezemet. Ez volt benne a legszebb: azért fizettek, hogy eljátsszam a dühös pasast, hogy verekedjek, és olyan lányokkal csókolózzak, akik normál körülmények között pillantásra se méltatnának. Micsoda csalás!

Búcsút intettem az ócska vidéki szokásaimnak, az olcsó holmiknak, a rossz söröknek és a szánalmas barátaimnak. Rácsuktam az ajtót a múltamra, és eszem ágában se volt visszamenni. Szinte meg is feledkeztem az utamat kísérő megvető pillantásokról. Azoknak az embereknek a szemében, akik láttak ládákat pakolni, senki voltam.

Azaz majdnem. Mert mostanra a világ ura lettem. Minden szempontból.

Konyakkal a kezemben élveztem az új életemet. Volt pénzem, csodáltak, elismertek. Bárból diszkóba, forgatásról divatbemutatóra, estélyekre jártam. Megmondom őszintén, majdnem tizennyolc hónapja nem voltam bevásárolni. Egy házvezetőnő, egy asszisztens és az ügynököm végzik a számomra unalmas feladatokat. Tele van a hűtőm, mindig fel van töltve a bárpult, tisztán ragyognak a Monceau parkra néző lakásom hatalmas ablakai.

Mindenem megvolt, és semmit sem sajnáltam a régi életemből. Mégis, a felszín alatt tovább forrt bennem a düh, a legapróbb szikra is fellobbanthatta. Ezt még az elsöprő siker sem enyhítette: a korábbi nyomorúságos életem keltette harag mély nyomot hagyott bennem. Időnként hiányzott az adrenalin, és továbbra is szívesen verekedtem, a kamerákon kívül is. Két, a sajtóban nagy visszhangot keltő botrány után az ügynököm megtalálta a megoldást: hetente kétszer négy órát bokszoltam egy magán edzőteremben. Levezethettem romboló energiáimat, és tartottam a formámat.

Amikor a sajtó épp nem az ütéseimet taglalta, az elszántságomat, az akaraterőmet, a született tehetségemet dicsérte. Talán tényleg ilyen voltam. Vagy csak itt akartam maradni, a világ tetején, a tömeg fölé emelkedve, ahol kedvemre válogathatok a felkínálkozó nők között. Ültem ott a bársonykanapén a márkás farmeremben, csuklómon megfizethetetlenül drága órával, és megfogadtam, hogy senkinek nem adom át a helyem.

– Melyiket szúrtad ki?

Simon hangja felé fordultam. Meg sem várta a válaszomat, a korlátra könyökölt és végigpásztázta a tömeget. Ragadozómosolyra húzódott az ajka, és belekortyolt abba a szörnyű, de méregdrága whiskybe, amit annyira szeretett.

– A szőke a farmersortban? – vetette fel.

– A barna az arany miniruhában.

Hunyorogva próbálta megtalálni zsákmányomat a vakító fények között.

– Aki egy pasival táncol?

Felém fordult, én pedig bólintottam. Simon, a színész, aki a legutóbbi filmemben a második legfontosabb szerepet játszotta, alig bírta visszatartani nevetését. Egy hajtásra kiitta a poharát, és kézfejével megtörölte a száját.

– Az a pasi nem épp a bátyjának néz ki – folytatta.

– Egy kis kihívás még nem ártott senkinek – feleltem.

– Nem kihívást keresel, egyszerűen csak verekedni akarsz.

– Rég nem mostam már be senkinek.

Simon halványan elmosolyodott, én pedig jobb kezemmel beleöklöztem a bal tenyerembe. Az utolsó alkalommal a sajtó már kétségbe vonta, van-e jövőm a mozi világában – túl labilis, túl problémás, túl vad voltam. Rá kellett jönnöm, hogy az új életemben – pontosan úgy, mint a régiben – is méregetnek és ítélkeznek felettem. Falusiak vagy paparazzók, valójában egykutyák.

Ittam még egy kis konyakot, és szórakozottan követtem szememmel egy csinos pincérnőt. Érte is megverekedtem volna. Kimerítő volt a legutóbbi forgatás, ki kellett eresztenem a gőzt. Már majdnem egy hónapja nem bokszoltam, feszült voltam, úgy éreztem, az egész testem nyomás alá került, robbanásra kész. Ökölbe szorítottam a kezem, és nagyot sóhajtottam.

– Ennek előbb vagy utóbb rossz vége lesz. Miért csinálod ezt?

– Így vezetem le a feszültséget. Szeretek verekedni. És most már diszkréten intézem.

– Az emberek inkább nyaralni mennek, tudod? Te is… tehetnél egy kört Kanadában, vagy a világ körül.

– Meggondolom – hazudtam, elfojtva a nevetést.

Ha most otthagyom a filmezést, azzal vége a karrieremnek. A művészvilág irtózik az űrtől. Ha nem dolgozol épp valamin, nem létezel. Úgyhogy szóba se jöhetett a szünet. Intettem a pincérnőnek, és busás borravalóval honoráltam a következő két poharat. Merészen rám mosolygott, és alaposan szemügyre vett.

Egy kis türelemmel megkaphattam volna ezt a lányt is, és még csak haza se kellett volna vinnem. A kocsim, egy kihalt utca, a klub mosdója is megtette volna. De Simonnak igaza volt, verekedni akartam.

– Forgatsz mostanában valamit? – kérdeztem azzal a halvány reménységgel, hogy sikerül megnyugodnom.

– Két hónap múlva Görögországban. Emma is velem jön.

Elhúztam a szám. Nem értettem, hogy habarodhatott bele Simon: a lány buta volt, és egy igazi pióca, aki elvárta, hogy köszönés helyett mindenki meghajoljon előtte. Elviselhetetlen… nagyon fennhordta az orrát. Pontosan tudta, honnan jöttem, és örömét lelte benne, hogy emlékeztessen is rá.

– Feleségül azért csak nem veszed?! – ijedtem meg.

Egyre jobban vibrált a padló a lábunk alatt, a fénypászmák alatt elszabadult a tömeg. Néhány fokot emelkedett a hőmérséklet, fullasztó lett a levegő. Simon arcát fürkésztem. Ivott egy kortyot, csak aztán felelt.

– Dehogy – nyugtatott meg. – Neked mik a terveid?

– Két forgatás, az egyik Dél-Afrikában. Elég őrült a rendező, klassz forgatásnak ígérkezik. Cannes a cél.

Simon inkább kétkedőn, mint meglepetten felvonta a szemöldökét. Az első filmem számos ajtót megnyitott előttem, hetente kaptam forgatókönyveket. Mindig a legkeményebb szerepeket választottam, a problémás karaktereket, csavaros történeteket szerettem. Magamra ismertem a veszélyes jelenetekben.

Simon váltogatta a vígjátékokat és a drámákat. Ötéves kora óta színészkedett, ő volt az ideális vő, jófiús külsejével bizalmat keltett mindenkiben.

– Cannes? Tényleg?

– Cannes. Régi álmom, hogy felbukkanok a Martinez hotel egyik szemérmetlen buliján, és hatalmas bunyót rendezek.

– Neked csak az a fontos, hogy beszéljenek rólad.

– Hm! Úgy látom, nem helyesled az ötletet.

Simon óvatos ember volt. Az a típus, aki átkíséri az öregeket az úton, biopiacon vásárol és kerüli a feltűnést. Makulátlan hírnevű és konfliktusmentes. Ezt szereti a filmipar és a sajtó – legalábbis látszólag. Rejtély, hogyan lettünk barátok, de néhány közös este után igazi kötelék alakult ki közöttünk. Ő a tapasztalatát adta bele, én pedig rendszeresen próbára tettem őt és kimozdítottam a komfortzónájából.

Egyszer még arra is sikerült rávennem, hogy eljöjjön velem bokszolni, és alaposan behúztam neki. A pályája során először állt le miatta egy egész hétre a forgatás, ki kellett várni, amíg az orra visszanyeri szokásos méretét. Eleinte haragudott rám emiatt. Aztán legurítottunk pár sört, és együtt nevettünk rajta.

– Pontosan tudod, mit gondolok – folytatta Simon.

– Hogy előbb vagy utóbb rossz végem lesz. Muszáj folyton moralizálnod?

– Láttam már embereket mindent elveszíteni. Látványosan: olyan sebességgel zuhantak, hogy csak pislogtak, hová jutottak. Veszélyes, majdhogynem felelőtlen alak vagy, Max.

– Te meg idegesítő alak vagy, Simon. Majdhogynem pokolian. Szórakozz inkább egy kicsit, ne legyél mindig olyan jófiú.

– A jófiúkat szeretik.

– Te pedig mindent megteszel, hogy továbbra is szeressenek. Megérne egy pszichoanalízist – jegyeztem meg, és mosolyogva felálltam a kanapéról. – Na megyek, fel kell szednem egy lányt.

Simon tekintete az arany miniruhásra vándorolt. A korláthoz lépve megállapíthattam, hogy szorosan a barátjához simulva táncol, egymásba fonódik a tekintetük. Egyre izgalmasabb lett a kihívás.

– Nehéz lesz megkérdezni a nevét.

– Helyes, úgysem érdekel, hogy hívják.

Simonra emeltem a poharam, jelezve, hogy vége a beszélgetésnek. Akartam azt a lányt, és a barátja kevés lesz hozzá, hogy megakadályozza tervem végrehajtását. Felkaptam a bőrdzsekimet és lesiettem a lépcsőn. Fülsiketítő volt a zene, és akkora a tömeg, hogy képtelen voltam eljutni a bárpultig. Felpillantottam a galériára. Simon felém emelte poharát, aztán tőlem jobbra mutatott.

Bólintottam és elindultam zsákmányom felé. A karcsú, barna lány még mindig a zene ritmusára ringott, teljesen elmerült benne. Rám mosolygott a szerencse: a barátja nem volt mellette, bizonyára italért hadakozott a pultnál. Közelebb mentem, és úgy helyezkedtem, hogy szemben álljak a lánnyal. Amikor összetalálkozott a tekintetünk, egy pillanatra megállt és pislogott néhányat.

– Maxime – mutatkoztam be a füléhez hajolva.

Elmosolyodott. Nem léptem hátrébb, ő pedig táncolt tovább, csábosan vonaglott előttem. Teste a testemhez simult, megindult kezem a csípőjén. Úgy tűnt, nem zavarja, hogy már van barátja. Nem lökött el magától, épp ellenkezőleg, átkarolta a nyakamat.

A filmes karrierem munkát és pénzt hozott számomra, miközben a kapcsolatokat is megkönnyítette. A legtöbb ember bizalommal közelített hozzám: eltűnt az óvatosság, a visszafogottság. Mintha a hírnevem a legalapvetőbb társasági szokásokat is elfeledtette volna velük. Ráálltam tehát erre a működési módra: nem érdekelt, hogy hívják a lányokat, akikkel dugok, sem az, hogy milyenek, hogyan élnek.

– Egyedül vagy? – kérdeztem, csak hogy beszélgessünk.

Megrázta a fejét, aztán a pasijára mutatott. Még mindig a bárpultnál állt a hatalmas tömegben.

– Tudom, ki vagy – hajolt egészen közel az ajkamhoz.

Keze a nyakamról a mellkasomra siklott. Fátyolos lett a szeme. Lassan, hozzásimulva táncoltam. Nagyon szexi volt hosszú combjával, izgató ajkával. Szinte sajnáltam, hogy nem csinált nagyobb ügyet a férfiból, akivel idejött. Egy kis ellenállást, egy kis játékot, talán egy kis vitát reméltem. Ez a lány azonban szemmel láthatóan készen állt, hogy harc nélkül nekem adja magát.

– Kimenjünk? – kérdeztem. Máris untam, hogy ennyire könnyű.

A lány teste érzékien végighullámzott a testemen. Hagytam. Kihúzta magát, de a száznyolcvan centimmel így is fölé magasodtam. Izzó pillantást vetett rám, és érzékien beharapta alsó ajkát. Alábbhagyott bennem a verekedni akarás, átvette helyét az izgalom és a vágy. Úgy terveztem, hogy egész éjjel rajta hagyom a tűsarkút.

A bárpult felé fordultam, és láttam, hogy a pasija otthagyta a helyét. Egy pillanatig kerestem a tekintetemmel, ökölbe szorult a kezem, készen álltam az összecsapásra. Egy kis szerencsével a külsőm és egy dühös pillantás elég lesz, hogy elzavarja, így elkerülhetem az újabb botrányt.

– Menjünk – szólított fel az arany miniruha.

Megragadtam a csuklóját, és elindultam a diszkó egyik vészkijárata felé. Elszánt fellépésem láttán félrehúzódott a tömeg. A lány tűsarkúja mögöttem kopogott az üvegpadlón. Éreztem, hogy kezek érintenek, hallottam, hogy a nevemet suttogják, mint egy szégyenletes titkot. Nem törődtem az ítélkező hangokkal, kinyitottam a kifelé vezető nehéz ajtót.

Egy pillanatra mellbevágott az éjszaka hidege és eloszlatta az alkohol hatását. Néhány lépés, és egy sötét zsákutcában találtuk magunkat.

– Itt? – kérdezte a lány.

– Itt.

Az épület betonfalához szorítottam, kezem végigsiklott a testén. Idáig hallatszott a basszus dübörgése. A lány morogni kezdett a hideg miatt. Nyakára szorítottam az ajkam, izzadság keveredett rajta a drága parfümmel. Tiltakozása helyét átvette az izgalom, vággyal telten felnyögött. Kezem a derekára siklott, aztán a fenekére. Kéjesen, határozottan hozzám dörgölte magát. Meztelen combját simogattam, kezem felfelé indult a falatnyi ruha alatt.

Átadta magát a vágyamnak. Egy percig sem érdekelt, mit érez, csak a testét akartam, azt csináltam, amit akartam. A lába közé nyúltam, a szám az apró mellét kereste. A fogam közé vettem a ruhája pántját és durván megrántottam. Csak egy széles aranyöv maradt belőle.

Meglepett kis sikolyt hallatott, én pedig megcsodáltam hidegtől és vágytól megkeményedett mellbimbóit.

Harapdálni kezdtem, lent pedig a bugyiján át simogattam. Olyan volt, mint egy bábu: a falnak támaszkodott, hozzám sem ért, és semmit sem kezdeményezett.

– Hé! – kiáltotta mellettünk egy férfihang.

– A francba! – ijedt meg a lány.

Kemény mozdulattal ellökött magától, és kapkodva megigazította a ruháját. Kifulladva, mérgesen, amiért félbeszakítottak, a zavarkeltő felé fordultam. Másfajta izgalom tört rám: a barátja. Természetesen.

Mennyivel szórakoztatóbb lett a helyzet!

– Mi folyik itt?

A barátnőjét nézte, és értetlenül, undorral rázta a fejét. Egy másodperc alatt levette az ingét, és felé nyújtotta.

– Takard már el magad, a fenébe is! Hazamegyünk.

Dühösen villogó szemmel, megfeszülő állkapoccsal felém lépett. Egyre nagyobb hullámokat vetett a haragja. Kihúztam magam és végigmértem. Általában egy pillantás elég volt, hogy csillapodjanak a kedélyek.

– A színész, ugye? – kérdezte.

– Az. Elég helyes a barátnőd – bőszítettem.

Szegény lány közben belebújt a barátja ingébe. Lesütötte a szemét, legalább úgy sütött belőle a szégyenkezés, mint a pasijából a harag. Megsajnálhattam volna… ha nincs éppen jobb dolgom. Abban a pillanatban, hogy ellökött magától, minden vonzerejét elvesztette. Őszintén szólva már sokkal jobban vágytam arra, hogy megverekedjek a barátjával, mint arra, hogy lefeküdjek vele.

– Mondj egyetlen jó okot, hogy ne törjem be a képed – folytatta a férfi velem szemben.

– Esélytelen – sziszegtem.

A következő pillanatban az arcomba csapódott az ökle. Megtántorodtam, meglepett, mekkora erővel üt. Hátráltam pár lépést. A második csapását sikerült kivédenem, és a gyomrába öklöztem. Fájdalmasan felnyögött és levegő után kapkodva összegörnyedt. Ahogy felegyenesedett, újabb ütés landolt az állkapcsomon, aztán az arcomon. A falhoz szorított, fojtogatott. A fejem a betonnak ütődött, egész testemen végigfutott a remegés.

Valahogy kikerülte a csapásaimat, de amikor ágyékon rúgtam, felhördült.

Pokolian fájt a fejem. Igyekeztem biztos távolságra botladozni a pasitól. A számhoz emeltem a kezem. A vér ismerős, fémes íze felszította haragomat és visszaadta az erőmet. Rárontottam a támadómra, hogy minden dühömet kiéljem rajta. Mintha félelem csillant volna a szemében. Már bánta, hogy nekem jött. Menekülésre készen hátrált, de megbotlott, és fenékre esett a mocskos földön. Hiába emelte védekezőn az arca elé a kezét, záporoztak rá az ütéseim. Sípolva vettem a levegőt, zúgott a fejem, de nem álltam meg. Most megfizet. Megfizet mindazokért, akik lenéztek. Megfizet, amiért jobb helyzetből indult, mint én, megfizet a tökéletes életéért. Egy időre megnyugodtam. Bosszút álltam.

A lány kiabált, könyörgött, hogy hagyjam abba, aztán megfenyegetett, hogy hívja a rendőrséget. Mire felegyenesedtem, teljesen kifulladtam, véres volt az ingem. Felhasadt az öklöm, de megkönnyebbültem. Végre csillapodott a diszkóban rám tört nyomás.

A pasi a földön feküdt, a sikátort nyögés és jajgatás töltötte be. Néztem, ahogy a barátnője sűrű könnyeket hullat felette. A földre köptem és felmértem a károkat: az ingem szánalmas állapotba került, és néhány órán belül biztos, hogy Ausztrália méretű lila bevérzés jelenik meg az arcomon.

– Szeretek verekedni – szólaltam meg végül. – Ha már az okára vagy kíváncsi…

– Baszd meg! – mordult rám a pasi.

– Szívesen megtenném, de úgy látom, a barátnőd már nincs annyira benne…

A falra vetődő kék és piros fény lehervasztotta mosolyomat: a rendőrség nem szerepelt a terveimben. Körülbelül öt másodperc alatt felmérik, mi történt. Már soroltam is magamban, milyen problémákkal leszek kénytelen szembesülni: eljárás indul ellenem, amiért péppé vertem ezt az alakot, túl magas a véralkoholszintem, a sajtó hatalmas botrányt csinál, el kell halasztani a következő forgatást, ki kell állnom az ügynököm dührohamát és a kollégák képmutató megvetését. Eltart pár napig, de aztán mindenki elfelejti.

Ez a szakma előnye: lehetsz gyűlöletes alak, áthághatod a határokat, megüthetsz egy ártatlant egy sötét sikátorban, egyszerűen elfogadják a hibáidat, csak „eltévelyedésnek” tekintik. Bocsánatot kérsz, egy kis megbánást tanúsítasz, és minden rendben. Hamar tiszta lappal indulhatsz.

A pasas a barátnője segítségével feltápászkodott és a falhoz támolygott. Az esélyeimet latolgattam: el tudok menekülni? Zsákutcában voltam. A szó mindkét értelmében. Az állapotomat elnézve, ha sikerülne is visszamennem a diszkóba, gyorsan megtalálnának. A kezemre és a számra lassan rászáradt a vér. Kifelé indultam a zsákutcából. Meggyőződésem volt, hogy ki tudom játszani a rendőröket, és magam mögött hagyhatom a legyőzött párt. Kiértem a diszkó mögötti utcára és körbepillantottam.

Ha ki is jöttek a rendőrök, mostanra visszahúzódtak. Biztosan volt fontosabb dolguk is, mint egy közönséges halandóval verekedő színész.

Illúziókba ringattam magam. Alig tettem két lépést, egy rendőr a nevemet kiáltotta és felszólított, hogy álljak meg. Nem vettem tudomást róla. A farzsebemből elővettem egy csomag cigarettát.

– Megállni! – kiáltotta határozottan.

Mentem tovább, hátra se nézve a rendőrre, közben cigarettára gyújtottam. Arra már nem maradt időm, hogy elrakjam az öngyújtót. Éreztem, hogy keményen előrelöknek, a fejem egy kocsi motorháztetejének ütődött. Eltorzult az arcom, ahogy a bevérzés keményen a hideg fémnek csapódott.

– Azt mondtam, megállni! – kiáltotta újra a rendőr, miközben lenyomta a vállam.

Megmotozott, végigtapogatta a zsebeimet, a hátamat.

– Van nálad valami? – kérdezte, és földre dobta a cigarettásdobozt.

– Nincs.

Nem most tartóztattak le először. Pontosan tudtam, mi következik. Itt helyben rendreutasítanak, és ha megígérem, hogy viselkedni fogok, elengednek.

De a rendőr hirtelen megragadta a csuklómat, éreztem, hogy bilincs csattan rajta. A másik csuklóm következett, majd durván hátrarántottak a bilincs láncánál fogva. A jéghideg fém sértette a karomat, morogva tiltakoztam a letartóztatás durvasága ellen. Semmi nem a tervek szerint alakult.

– Finoman – morogtam.

– Álmodozni szabad – jött rögtön a válasz. – Hűvösre teszünk éjszakára, hogy lehiggadj.

– Hadd telefonáljak!

Válasz helyet a rendőr keményen megrántotta a láncot. Minden izmom tiltakozott ellene, különösen a vállam nem vette jó néven a bánásmódot. Megbotlottam egy aknafedőben, ezért inkább lesütöttem a szemem. Mindennek ellenére mosolyogtam: egy nagy játéknak tekintettem az egészet.

A rendőr kinyitotta a járőrkocsi ajtaját, és lenyomta a fejem, hogy beültessen.

– Tényleg szükséges ez? – kérdeztem.

Ahogy felnéztem, észrevettem, hogy fényképészek sora áll a járdán, alig várják, hogy elkészítsék az évszázad fotóját.

– Szálljon be!

Padlógázzal indult a kocsi, alig láttam, hogy a paparazzók gépükkel a kezükben futva indulnak utána.

– Hová megyünk?

– A kilencedik kerületi rendőrőrsre. Nagyon kellemes hely, majd meglátja!

2.

– Szent ég, mennyit vettél?

– Kilóra adták. Nagyon jó vásár volt! – védekeztem, miközben félretoltam az olvasósarok szürke bársonykanapéját.

Baptiste lemondó pillantást küldött felém. Kicsit szégyenkezve, zavartan lesütöttem a szemem. Úgy éreztem magam, mint egy torkoskodáson kapott kislány. Én nem az édességeket faltam, hanem a használt könyveket.

A mai szállítmány majd’ negyven kilót nyomott.

Na jó: ez már nem egy kis édesség, hanem egy egész cukrászda, én pedig könyékig elmerültem benne. De vállaltam a felelősséget, és a szégyent hamarosan egyértelmű büszkeség váltotta fel.

– Az olvasás egészséges függés – hangsúlyoztam, miközben a szomszédom a negyedik dobozt hozta be. – Ez a készlet néhány hétig elég lesz.

– Sarah, ugye tudod, hogy el is kellene adnod a könyveket?

Baptiste, a magas és izmos szomszédom működtette a kisváros egyetlen elfogadható éttermét. Apám korabeli, gondoskodó férfi volt, aki előszeretettel bánt úgy velem, mintha a lánya lennék: odafigyelt, hogy rendesen egyek, és rendszeresen hegyi beszédet tartott a könyvesbolt miatt. Szerinte semmi érzékem nincs az üzlethez, és még az év vége előtt csődbe mehetek.

– Tudom. De először meg kell győződnöm róla, hogy rendben vannak.

– Sarah! – ráncolta a homlokát.

Nem vettem róla tudomást, inkább felbontottam az első dobozt. A zsebkönyvek fogytak a legjobban. Különleges ajánlatként bevezettem, hogy minden megvásárolt zsebkönyv mellé egy csésze kávét adok ajándékba. Ezzel megjutalmaztam az olvasókat és idevonzottam a kávérajongókat, akik aztán csészével a kezükben körülnéztek a könyvesboltban.

Olcsóbb volt nagy tételben vásárolni a használt könyveket, ráadásul úgy éreztem, jócselekedetet hajtok végre, hiszen megmentem őket a kidobástól. Szétválogattam és leporoltam a köteteket, azután kikerültek a kirakatba. Időnként tematikus válogatásokat is készítettem a könyvklubra.

Mindig is az volt a legkedvesebb pillanatom, amikor először fogtam a kezembe egy könyvet. Amikor megismerkedtünk, és elképzeltem, kik forgatták korábban. Beszívtam a kötetek illatát, megsimogattam a papírt, és elmerültem a csodálatos borítókban.

Soha nem volt alkalmam utazni. De olvastam, és az majdnem ugyanaz – leszámítva a jet-laget, és hozzáadva a kanapém kényelmét.

Kivettem egy kötetet a dobozból és belelapoztam.

– Ellenőriznem kell, hogy milyen állapotban vannak, milyen a borítójuk. Tudtad, hogy vannak olyan kegyetlen olvasók, akik behajtják a lapok sarkát?

– Kétségkívül veszedelmes bűnözők – tréfálkozott Baptiste.

– Mint azok a vendégeid, akik felvizezik a bordeaux-i borodat.

– Az olyanok kínhalált érdemelnek. Ugyanakkor behajtani egy könyvoldalt…

Felemeltem a kezem, hogy hallgasson. Csendben, nagyon finoman kihajtottam egy ártó kezek által meggyötört lap sarkát. Felháborított a gondolat, hogy valaki ilyen kevés tiszteletet tanúsít egy könyv iránt.

– Behozom a többi dobozt – szólalt meg végül a szomszédom.

Szórakozottan bólintottam, miközben a megsárgult lapokba merültem.

– Sarah!

– Igen.

– Ne olvass! Érd be a kipakolással. Vár a munka.

Már majdnem beszippantott az új történet, és szívesen megfeledkeztem volna róla, hogy mielőtt kiélvezhetem az olvasás örömét, ki kell pakolnom és szortíroznom kell a szállítmányt. Baptiste még háromszor fordult, én pedig hamarosan a földön ülve találtam magam, dobozokból emelt falak közepén. Levettem a cipőmet és kirámoltam az első kartondobozt. Vallásos tisztelettel értem a kötetekhez.

– Lesz helyük? – kérdezte Baptiste a falnak támaszkodva.

– Anita hoz néhány régi polcot. Fel tudod majd szerelni őket? A lépcső alá gondoltam, ott van hely.

– Ha akarod – sóhajtotta. A mondat mintha a levegőben maradt volna. Mintha választ várt volna tőlem. Egy pillanatig csak néztem, aztán rámosolyogtam. – Megiszunk egy pohár bort a társulattal – jelentette ki gondterhelten. – Velünk jössz?

Felnéztem rá. A dobozok közepén ültem, a felfedezés lázában, azon járt az eszem, hogyan fogom tematikusan csoportosítani a kincseket, ő meg borozni hív? Hallgatásomat látva közelebb lépett, és felöltötte szigorú atyai arcát.

– Aggódunk érted – mondta végül.

– Jól vagyok.

– Tudom, hogy mostanában nem megy jól a könyvesbolt.

Felelni akartam, de szigorúan felemelte az ujját. Kissé túlságosan komolyan vette a pótapa szerepét. Néha már zavart. Hosszú évekig a nagyanyám vezette a könyvesboltot. Halálakor mindent rám hagyott: a boltot, a könyvek szeretetét, a segítőkészségét. Mindent. Azóta azon dolgoztam, hogy biztosítsam az üzlet működését.

– Rendben leszek. Nemsokára itt a nyári szünet, olyankor jobb a forgalom.

– Sarah…

A szomszédom faggató tekintetéről tudomást sem véve nekiláttam a második doboznak. Nem kell tudnia, hogy veszteséges a bolt, és a bankom egyre sürgeti a találkozót. „Hogy áttekintsük a helyzetet”… igazán kedves kifejezés arra, hogy térdre kényszerítenek, és megkérnek, hogy adjam el az üzletet.

Baptiste kitépte kezemből a könyvet, amit éppen nézegettem. Nyugtalanul felnéztem rá.

– A szomszédban dolgozom, pontosan látom, mi megy itt. Beavatsz?

– Minden rendben van, hidd el – bizonygattam meggyőződéssel.

– És Pauline?

– Mi van Pauline-nal?

Felálltam, és leporoltam a farmeromat. A lábammal félretoltam egy dobozt, hogy egy kis helyet csináljak. A kanapéból és három mustársárga puffból álló olvasósarok megközelíthetetlen lett. A holnap reggeli nyitásig el kell pakolnom innen.

– Tudom, hogy mióta férjhez ment, kicsit eltávolodtatok egymástól. Talán több emberrel kellene összejárnod.

– Pauline nászúton volt. És különben is, itt vagy nekem te. Meg Anita, meg a társulat. Nincs szükségem új ismeretségekre. Elég nekem ez a csapat.

– A fél társaság süket és reumás.

– És a másik fele? – kérdeztem nevetve.

– A másik felének memóriazavarai vagy prosztataproblémái vannak. Vagy a szerencsésebbeknek mindkettő. Sarah, senki nem akar folyton olyanokkal lenni, akikhez az orvosuk áll a legközelebb. Korodbeliekkel kellene barátkoznod.

Félúton a nevetés és a meglepetés között megálltam. Szerettem a helyi színi társulattal dolgozni. Szerettem a könyvesboltot, és szerettem az itteni életemet. Úgy éreztem, megvan mindenem, felesleges lenne mást csinálnom.

– Nincs rá időm – feleltem kitérőn. – És kedvem még kevésbé.

– Az internetre nem gondoltál? Ismerkedhetnél, találhatnál valakit, akinek ugyanez a szenvedélye.

– Nem érdekel, Baptiste.

– Nincs kedved elmenni a szüreti bálba? Sok ott a fiatal…

– Igen, a holtrészeg, ostoba és büdös fiatal. Ahhoz képest, hogy jót akarsz nekem, elég különös ötleteid vannak.

– Jól van, jól van. De nem maradhatsz egyedül! A boltnak szüksége van egy férfira a karbantartáshoz… és a dobozok pakolásához.

– Úgy teszek, mintha a megjegyzésed egyáltalán nem lenne szexista, és rád osztom a társulat következő darabjának női főszerepét.

– Pontosan tudod, mit akarok mondani – sóhajtott fel. – Aggódom érted. Mindannyian aggódunk. Egy olyan csinos lány, mint te…

– Egy olyan csinos lány, mint én, remekül megvan egyedül is.

Kezdett kellemetlenné válni a beszélgetés. Mindenkinek megvolt a maga elképzelése rólam és a szerelmi életemről. Még a barátaimnak is. A társulat hetek óta azon ügyködött, hogy kimozdítson a boltból, de eddig álltam a sarat. Szerettem itt lenni, és szerettem egyedül lenni. Nem nyomasztott. Nem volt szükségem senkire, és nem éreztem hiányt. Minden időmet lefoglalta a könyvesbolt. El sem tudtam képzelni, hogyan tudnék időt szakítani egy kapcsolatra.

– Jól elvagyok itt a könyveimmel, távol a valóságtól. És sajnálom a prosztatádat – próbáltam elterelni a beszélgetést.

– De… de honnan…

– Szimpla következtetés. Na, befejezhetem végre a pakolást? Sosem adom el a könyveket, ha a dobozban maradnak!

– Csak egy pohárral! – makacskodott.

– Nem. Köszönöm, Baptiste.

A téma lezárásaként puszit nyomtam őszülő szakállára. A szomszédom ismét felsóhajtott, jelezve, hogy elfogadja újabb vereségét.

– Kell még segítség? – kérdezte az ajtó felé indulva.

– Nem, köszönöm. Menj csak haza, Gloria már vár.

– Ő a süket félhez tartozik: biztos épp alszik a sorozatán. Egy repülőgépmotor zaja sem tudná felverni!

– Visszamondom neki…

– Sejtem.

Az üzlet ajtajában rám mosolygott és szívélyesen megölelt. Egy szempillantás alatt elfelejtettem a beszélgetésünket és a túlzott kíváncsiságát.

– Ne maradj fenn sokáig – mondta még. – És jól zárd be az ajtót.

A küszöbről néztem, ahogy begombolja a kabátját és beszáll a furgonjába. Baptiste nélkül kénytelen lettem volna egy vagyonért szállítókat fogadni. Nem volt tudatában, de már így is nagyon sokat segített, amiért még jobban szerettem.

Integettem utána, megvártam, míg eltűnik a sarkon, csak azután mentem be. Miközben bezártam magam mögött az ajtót, körbepillantottam a szomszédaimon: jobbra Baptiste éttermének virágos terasza foglalta el a teret, balra a pékség, mellette a zöldséges. Szemben velem Frédéric boltja állt. A mosolygós, jó humorú virágos hamar rámutatott, milyen sok közös van bennünk: szeret olvasni és cukor nélkül issza a reggeli kávét. Néha hozott nekem a maradék virágaiból, nem akarta kidobni őket. Erre a gondolatra elmosolyodtam.

Visszamentem az olvasósarokba, és gondosan kipakoltam a dobozokat. A könyvek között biztonságban éreztem magam, megnyugodtam. Baptiste aggódott, hogy magányos vagyok, holott valójában megkönnyebbülés volt az egyedüllét. Ilyenkor megszabadultam a szánakozó pillantásoktól. Nem hallottam azoknak a sutyorgását, pletykálkodását, akik ismerték a szüleimet. Néha arra gondoltam, egyszerűbb lenne, ha elmennék innen, új életet kezdenék távol a családom emlékeitől. Többször is összecsomagoltam, de mindig meggondoltam magam: hová mehetnék? Itt van az életem.

Az éjszaka nagy részében az új szerzeményeimet pakoltam. Széthajtogattam a kartondobozokat és halomba gyűjtöttem az egyik sarokban, azután felmentem a lakásomba. A bolt mellett a nagyanyám rám hagyta a felette található első emeleti lakást is. A halála után felújítottam egy kicsit. A megsárgult tapéta helyére friss, fehér festék került és néhány fekete-fehér fénykép. A nappalit elárasztották a könyvek, még az íróasztalt is beterítették. Általában a kanapén dolgoztam. Ott raktam össze a könyvklub anyagait és találtam ki új elfoglaltságokat a tagoknak.

Két hálószoba tartozott a lakáshoz: abban aludtam, amelyiknek hátrafelé, a parkra néztek az ablakai, a másikat pedig könyvraktárként használtam.

Könnyű vacsorát készítettem magamnak, és összeszedtem, mi mindent kell csinálnom holnap. Látványosan nem vettem tudomást a két számláról – telefon és áram –, amelyek türelmesen vártak a sorukra. Majd csak kitalálok valamit.

Másnap a ragyogó napsütést kihasználva kitettem a bolt elé néhány asztalt. Kikészítettem a rövidke itallapot is, és nagy nehezen kihúztam egy polcot a kirakat elé. A tegnapi könyvek sorakoztak rajta katonás rendben, öreg papír és tinta finom illatát árasztva, eladásra készen.

Az ötvenöt tavaszt megélt Anita és szóáradata szokás szerint pontban tizenegy órakor érkezett meg. Különlegesen öltözködött – ma hímzésekkel és skót kockás rátétekkel egyedivé varázsolt farmer kertésznadrágot választott –, és mindig túláradó jókedv jellemezte, amelyhez csípős humor társult. Négy évvel ezelőtt, a harmadik válása után döntött úgy, hogy vidékre költözik és fiataloknak fog segíteni a beilleszkedésben. Az exférjei biztosították az anyagiakat. Anita tetőtől talpig végigmért, és elfintorodott.

– Úgy saccolom… öt órát sem aludtál.

– Három és felet – nyomtam el egy ásítást.

– Baptiste mondta, hogy könyveket vettél.

Anita látszólagos könnyedsége ellenére tökéletesen érzékeltette nemtetszését. Megtanultam már olvasni a félmosolyából, a felvont szemöldökéből. Ez alkalommal a szokásosnál kicsivel mélyebb hangja árulta el.

– Ne ítélkezz – merültem vissza a munkába. – Tudod, hogy muszáj rendszeresen megújítani a készletet, hogy megtartsam a törzsvevőket.

– Több kilométernyi készleted van így is. Visszafoghatnád magad.

– Tudom, mire akarsz kilyukadni – fordultam felé.

– Igazán?

– Igazán. A könyvekről beszélsz, aztán elmondod, hogy aggódsz a boltért. Onnan áttérsz a nem létező szerelmi életemre tett homályos utalásokra…

– Sarah – szakított félbe.

Felemeltem a kezem és folytattam.

– Természetesen elég pontosak lesznek ahhoz, hogy sértve érezzem magam, és közben elég pontatlanok ahhoz, hogy olyan következtetést vonjak le belőlük, amilyet akarok. Kihangsúlyozod, hogy régóta egyedül vagyok, és felveted, hogy találkozzak valaki korombelivel, mondjuk a fiad legjobb barátjával.

Anita tátott szájjal hallgatott, és a pultnak támaszkodott. Kihúzta magát és elragadtatott mosoly terült szét az arcán. Mélyen beszívtam a levegőt, örültem, hogy sikerült megelőznöm a támadását.

– Kávét? – kérdeztem.

– Koffeinmenteset kérek. És az unokaöcsémet akartam javasolni – pontosított.

A barátnőmnek hátat fordítva a kávéfőzőhöz léptem.

– Miért akartok mindenáron összehozni valakivel? – kérdeztem, miközben vizet töltöttem a gépbe. – Szeretek egyedül lenni, sok a munkám, és igazán nincs időm mindenféle alakokkal bolondozni.

– Bolondozni?

Sötét pillantást küldtem felé, elővettem egy csészét, és a gép kifolyója alá tettem. Megpróbáltam elnyomni idegességemet, de hiába. Mindig is utáltam, ha beleavatkoznak az életembe. Szinte már sértő volt ez a mániákus érdeklődés a szerelmi életem iránt: vagy meg akartak szabadulni tőlem, vagy azt gondolták, túlságosan ügyetlen vagyok ahhoz, hogy bárkit elcsábítsak.

Sosem vallanám be nekik, hogy a második igaz. Képtelen voltam olyan igazán nőies nő lenni, aki szellemes és jól érzi magát a testében. Farmerben és pólóban jártam, a szél szárította meg a hajam, és soha nem sminkeltem. Irigyeltem azokat a nőket, akik ki tudják emelni a nőiességüket, akik könnyed mozdulattal, határozott és érzéki mosollyal játszanak a hajukkal.

Az én életemet a könyvesbolt jelentette. Egész nap a könyvekre gondoltam… és róluk beszéltem. Még azoknak a férfiaknak is, akik esetleg tetszettek. Ettől pedig rögtön kékharisnyának, unalmasnak és színtelennek tűntem.

Egyes-egyedül én voltam a szerelmi életem akadálya: egy igazi szerelemgyilkos vastag zokniban és gyapjúkardigánban.

– Bolondozni, igen – folytattam. – Nincs időm ilyesmire. Különben is, mindig jéghideg a lábam, melyik férfinak tetszene az ilyesmi?

– Sarah…

– Amúgy meg ide úgysem téved be senki, hogy vacsorázni hívjon.

– Sarah…

– Vagy akik megteszik, azok nagyapám korú, rövidlátó öregek. Hidd el nekem, a herceg fehér lovon…

Hirtelen elhallgattam a szóáradat közepén, Anita csészéjével a kezemben, miközben Frédéric, a virágárus szomszédom lépett be egy csokor piros bazsarózsával. Cinkos pillantást váltottak a barátnőmmel. Letettem Anita kávéját a pultra, és idegesen farmeromba töröltem a kezem.

Nemcsak elsőrangú szerelemgyilkos voltam, de a baklövések nagymestere is.

– Szia – suttogtam.

– Szia. Ezt neked hoztam, gondoltam, talán tetszik – nyújtotta felém a csokrot Frédéric.

Egy kezemen meg tudom számolni, hányszor kaptam virágot férfitól. És az ötből négy Frédéric volt. Elkeserítő. Mégis széles mosollyal fogadtam az ajándékát. Mélyen a szemembe nézett, és ahogy átvettem a virágot, összeértek az ujjaink. Zavarba jöttem, hevesen dobogó szívvel lesütöttem a szemem, és kitéptem kezéből a csokrot.

Ő természetesen meg se rezdült, és úgy nézett rám, mintha azon tűnődne, épelméjű vagyok-e.

– Köszönöm – suttogtam lángoló arccal.

– Gyakrabban kellene virágot venned.

– Megtenném, ha lenne rá pénzem. Köszönöm a csokrot!

– Nincs mit. Reméltem, hogy tetszeni fog. Láttam, hogy kitetted az asztalokat.

– Szép idő ígérkezik, azt hiszem. És te? Vannak megrendelések?

– A hétvégén lesz egy esküvő. Elmegy vele a hetem. Biztos marad is valamennyi virág, majd áthozom neked.

Akaratom ellenére is összeszorult a szívem. Az „elmegy vele a hetem” leginkább azt jelentette, hogy addig nem jön át többször. Frédéric általában késő délután nézett be, rendelt egy kávét, sétálgatott a boltban és megkérdezte, mi az, amit mindenképpen el kell olvasnia.

Tetszett nekem a szomszédom. Magas volt, barna hajú, izmos, figyelmes, szórakoztató, kedves és szeretetre méltó. Megvolt benne minden, amit egy férfiban szeretek. Vagyis majdnem. Ha érdekeltem volna, kétségkívül ő lett volna az ideális partner számomra. Ám nagyon hamar rájöttem, hogy csak a jópofa, előzékeny szomszéd lányt látja bennem.

– Szuper! – lelkesedtem, hogy elrejtsem a csalódást.

– Mi ez a sztori a férfiról, aki vacsorázni hív?

Metsző pillantást küldtem Anita felé, aki – miközben magamban hetedíziglen elátkoztam – hátrálni kezdett, majd eltűnt a thrilleres polcok között. Felkaptam egy ceruzát, és a naptár fölé hajoltam, mintha most azonnal ki kellene javítanom benne valamit. Remegett a kezem az idegességtől, és próbáltam nem észrevenni, hogy kényelmetlen forróság önt el. Kihúztam két rubrikát, olvashatatlanul firkáltam valamit, aztán egy papírlapra feljegyeztem két regénycímet.

Amikor feszülten és idegesen felpillantottam, Frédéric még mindig ott állt, derűs mosoly játszott az ajkán. A szívem még hevesebben kalapált, ahogy megláttam az ellenállhatatlan kis gödröcskét az arcán, a nevetést a szemében.

– Csak képzelődöm, vagy tényleg úgy teszel, mintha itt sem lennék?

Az a lány vagyok, aki a gödör alján áll és még mélyebbre ás. Biztosan a szégyenemet, a félénkségemet, a görcsbe ránduló gyomromat próbálom eltemetni.

– Csak… csak… senki nem hívott el vacsorázni – tördeltem a ceruzát a kezemben.

– Mit csinálsz holnap?

A ceruza a levegőbe repült, már a kezemet tördeltem, és egyik lábamról a másikra billegtem, mintha pisilnem kellene. Egyszerre rémített meg ez az egyszerű kis kérdés és rettentett el a saját viselkedésem. A beteges félénkségem még azt a kevéske esélyemet is tönkreteszi ennél a férfinál.

Frédéric arcáról hirtelen lehervadt a mosoly és a homlokát ráncolta.

– El is felejtettem, könyvklubod van.

– Ja… ööö… igen. De…

– Tudom, hogy soha nem mondod le a könyvklubot.

– Tényleg?

– Ez volt az egyik első dolog, amit elmondtál, amikor ide jöttem. Nem akarnám megzavarni a programodat.

Elnyomtam magamban az elkeseredett, kétségbeesett nyögést. Meg kellene tanulnom hallgatni, különben elszalasztom az életemet. Igyekeztem menteni a helyzetet anélkül, hogy túlságosan kétségbeesettnek tűnnék.

– Talán egy másik este?

Engem is meglepett, hogy nem dadogtam, mint egy kamasz. Ugyanakkor még mindig toporogtam, akár egy kisgyerek karácsonyeste. Frédéric rövid habozás után bólintott.

– Ebédelhetünk is.

– Igen, az remek! Holnap?

Lélekben ostoroztam magam, amiért ilyen látványos az izgalmam, és ajkamba haraptam, nehogy újabb butaságot mondjak. Még a pultba is belekapaszkodtam, nehogy elragadtassam magam. Megalázó lett volna, ha a lába elé omlok.

– Holnap találkozóm van, de… holnapután?

– Igen, tökéletes!

– Hozok virágot – ígérte, és visszaindult a boltjába.

– Igen, tökéletes!

Legszívesebben felpofoztam volna magam. Olyan boldog voltam, hogy ha arra kér, hogy vessem a mélybe magam, arra is csak azt mondtam volna: „Igen, tökéletes!” Mintha egy marék hangulatjavítót szedtem volna be.