Madeline Miller

AKHILLEUSZ DALA

A mű eredeti címe

The Song of Achilles

Copyright © 2012 by Madeline Miller

Foreword copyright „The Song of Achilles” © 2021 by Madeline Miller

All rights reserved.

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

SZIGETI JUDIT

Szerkesztette

ZÁDOR LÍDIA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 615 104 232 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Édesanyámnak, Madeline-nek, valamint Nathanielnek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

E regény megírása egy tízéves utazás volt, amely során szerencsémre sokkal több jóságos istenséggel találkoztam, mint dühös küklopsszal. Lehetetlen egyenként köszönetet mondanom mindazoknak, akik biztattak az évek során – ehhez egy második könyv megírására volna szükség –, de azért vannak olyan isteni teremtmények, akiknek mindenképpen ki kell fejeznem a hódolatomat.

Külön hálával tartozom legkorábbi olvasóimnak, Carolyn Bellnek, Sarah Furlow-nak és Michael Bourretnek szeretetteljes és megfontolt visszajelzéseikért. Szeretnék köszönetet mondani csodálatos nagymamámnak, Barbara Thornbrough-nak, aki mindvégig lelkesített, valamint a Drake családnak kedves biztatásukért, és amiért oly sok kérdésben voltak szakértő tanácsadóim. Szívből hálás vagyok tanáraimnak, különösen Diane Dubois-nak, Susan Melvoinnak, Kristin Jaffe-nak, Judith Williamsnek és Jim Millernek; ezenkívül szenvedélyes és fantasztikus tanulóimnak, mind a latin szakosoknak, mind azoknak, akik a Shakespeare-óráimat látogatják; többet tanultam tőlük, mint amit én valaha is tanítottam nekik.

Szerencsésnek mondhatom magam, amiért nem egy, hanem három mentorom is van, akik az irodalommal, a tanítással és az élettel kapcsolatos kérdésekben látnak el tanácsokkal: David Rich, Joseph Pucci és Michael C. J. Putnam. Határtalan hálával tartozom nekik jóságukért és tudásukért. Köszönet illeti továbbá a Brown Egyetem Klasszikus Irodalom Tanszékének minden tagját. Talán szükségtelen említenem, hogy a munkámban található minden tévedés és torzítás kizárólag az én felelősségem, és nem az övéké.

Külön köszönettel tartozom Walter Kasinskasnak, valamint a gyönyörű és tehetséges Nora Pinesnak, akik annak ellenére hittek benne, hogy író lesz belőlem, hogy több korai novellámat is olvasták.

Köszönet, köszönet és újabb köszönet illeti az utánozhatatlan, feltartóztathatatlan és kiváló Jonah Ramu Cohent, a heves és szenvedélyes harcost, aki az úton minden egyes lépésnél keményen harcolt ezért a könyvért. Elmondhatatlanul hálás vagyok a barátságodért.

Olümposz-hegynyi köszönettel tartozom az ámulatba ejtő Julie Barernek, a világ legjobb ügynökének, aki csodálatos csapatával együtt levett a lábamról, és csodát tett velem.

És természetesen köszönet illeti a dinamikus, legendás szerkesztőt, Lee Boudreaux-t, valamint az Ecco egész csapatát, közöttük Abigail Holsteint, Michael McKenzie-t, Heather Druckert, Rachel Bresslert, és mindenkit, aki oly körültekintően foglalkozott velem, és gondozta ezt a művet. Szeretném kifejezni hálámat a Bloomsbury UK csodálatos munkatársainak: a kiváló Alexandra Pringle-nek, Katie Bondnak, David Mann-nek, valamint a csapat többi tagjának elképesztő munkájukért.

Végül pedig hálás vagyok a családomnak, közöttük bátyámnak, Budnak, aki egész életemben elviselte Akhilleusz-történeteimet, valamint csodálatos keresztapámnak, Gordonnak. Leginkább pedig fantasztikus édesanyámnak tartozom hálával, aki minden erőfeszítésemet szeretetteljesen támogatta, és aki arra ösztönzött, hogy hozzá hasonlóan az olvasás szerelmese legyek. Igazi áldás, hogy a lányod lehetek!

Legvégül, de nem utolsósorban, köszönöm Nathanielnek, az én fényes páncélú Athénémnek, akinek szeretete, szerkesztői munkája és türelme mindvégig elkísért.

ELSŐ FEJEZET

Apám király volt, és királyok sarja. Alacsony termetű, mint legtöbbünk, széles válla akár a bikáé. Anyám a tizenötödik életévében járt, amikor hozzáment, és a papnő megesküdött, hogy termékeny asszony lesz belőle. Jó házasságnak ígérkezett: anyám egyetlen gyermek volt, így apja minden vagyonát férje örökölte.

Apám egészen az esküvőig nem tudta, hogy menyasszonya mennyire együgyű teremtés. Nagyapám gondosan elfátyolozta a lányát, és apám még viccelődött is rajta, hogy ha később kiderülne, csúf nőt vett feleségül, még mindig ott vannak neki a rabszolgalányok és a szolgálófiúk. Azt beszélik, amikor végül felemelték a fátylat, anyám mosolygott. Ebből tudták meg, hogy ostoba asszony. A menyasszonyok nem szoktak mosolyogni.

Amikor a fiuk, vagyis én megszülettem, apám kikapott anyám kezéből, és átadott egy dajkának. A bába megszánta az ifjú asszonyt, és odanyújtott neki egy párnát, hogy azt szorongassa helyettem. Anyám megölelte. Észre sem vette a cserét.

Hamar csalódást okoztam: kicsi voltam, és vézna. Nem voltam sem gyors, sem erős. Énekelni se tudtam. Egyetlen erényemül azt lehetett betudni, hogy nem betegeskedtem. A megfázások és egyéb nyavalyák, amelyeket társaim elkaptak, engem mind elkerültek. Apám gyanakodni kezdett. Talán elcserélt gyermek vagyok, nem is ember? Elégedetlen volt velem, és rosszallóan figyelt. A kezem mindig megremegett, amikor magamon éreztem a tekintetét. És anyám mindig leöntötte magát borral.

Ötéves vagyok, amikor apámra kerül a sor, hogy a játékok házigazdája legyen. Egészen Thesszáliából és Spártából érkeznek hozzánk férfiak, raktáraink megtelnek aranyaikkal. Száz szolga dolgozik húsz napon át, hogy ledöngölje a versenypályákat, és megtisztítsa őket a kövektől. Apám eltökélte, hogy nemzedéke legjobb játékait rendezi meg.

Emlékszem a legjobb futókra, amint olajjal bekent, dióbarna testüket nyújtóztatják a napsütötte versenypályán. Széles vállú férjek, pelyhedző állú fiatalemberek és fiúk vegyesen, lábuk csak úgy dagad az izmoktól.

A bikát levágták, és utolsó csepp vére is kifolyt a porba meg a sötét bronzedényekbe. Csendesen múlt ki, ami jó előjel a közelgő játékokhoz.

A futók felsorakoznak a páholy előtt, ahol apámmal helyet foglalunk, körülöttünk a győzteseknek járó díjak: arany boroskupák, háromlábú bronzzsámolyok, kőrisfából készült, drága vassal kivert dárdák. Ám az igazi díjat én tartom a kezemben: frissen vágott, szürkészöld levelekből készült koszorú, amelyet addig markolászok, mígnem a levelei már fényesen csillognak. Apám kelletlenül nyújtotta át nekem. Azzal nyugtatta magát, hogy nem kell egyebet tennem, mint a kezemben fognom.

Először a legfiatalabb fiúk futnak, és amíg a pap jelzésére várnak, sasszéznak a homokban. Nemrég indultak hirtelen növésnek, éles, nyúlánk csontjaik majd átlyukasztják feszes bőrüket. A sok kócos, sötét fej között megpillantok egy szőkét. Előrehajolok, hogy jobban lássam. A fiú haja úgy ragyog a napfényben, akár a méz, és benne itt-ott megcsillan valami… egy hercegi korona.

Alacsonyabb a többieknél, gyermeki pufókságát még nem nőtte ki, mint a társai. Hosszú haja bőrszalaggal van hátrafogva, és csak úgy ragyog sötét, csupasz hátán. Amikor megfordul, arca komoly, akár egy férfié.

Ahogy a pap a porba csap, a fiú elillan az erősebb és idősebb fiúk mellett. Könnyedén mozog, sarka rózsaszínen villog, akár a nyaldosó nyelvek. Ő nyer.

Csak bámulom, amint apám felemeli az ölemből a koszorút, és megkoronázza őt, a levelek szinte feketének tűnnek világos hajában. Apja, Péleusz mosolyogva és büszkén jön érte. Péleusz királysága kisebb, mint a miénk, de azt beszélik, hogy a felesége egy istennő, az emberek pedig imádják. Apám irigyen figyeli őket. Az ő felesége ostoba, a fia pedig még ahhoz is lassú, hogy a legfiatalabbak között versenyezzen. Hozzám fordul.

– Ilyen egy igazi fiú – mondja.

Üresnek érzem a kezem a koszorú nélkül. Figyelem, amint Péleusz király megöleli a fiát. Látom, hogy a fiú a magasba dobja a koszorút, majd elkapja. Nevet, arca győzelmi mámorban úszik.

Ezenkívül kevés, töredezett emlékképem van csupán abból az időből: apám trónján ülve a homlokát ráncolja; egy ügyes ló, amelyért rajongtam;  anyám a partról kémleli az Égei-tengert. Ez utóbbi emlékképen köveket dobálok – csobb-csobb-csobb –, kacsáznak a kavicsok a vízfelszínen. Úgy tűnik, tetszik neki, ahogy a tenger fodrozódni kezd, majd ismét kisimul, akár a tükör. De az is lehet, hogy maga a tenger tetszik neki. A homlokán csillag formájú fehér, csontszínű seb fénylik, amelyet akkor szerzett, amikor az apja megütötte egy kardnyéllel. Lábujjai kilógnak a homokból, amelybe belefúrta őket, és én vigyázok, nehogy hozzájuk érjek, miközben kövek után kutatok. Kiválasztok egyet, elhajítom, miközben örülök, hogy legalább ehhez az egyhez értek. Ez az egyetlen emlékem az anyámról, és ez is annyira csodálatos, hogy szinte biztosra veszem, csak kitaláltam. Végtére is nem valószínű, hogy az apám megengedte volna, hogy kettesben maradjunk, egyszerű fia egyszerű feleségével. És egyáltalán, hol játszódik ez a jelenet? Nem tudom felidézni, nem emlékszem erre a partszakaszra. Oly régen történt már.

MÁSODIK FEJEZET

A király hívatott. Emlékszem, mennyire gyűlöltem a végtelen trónszobán át vezető hosszú sétát. A trón előtt egy kőre térdeltem. Vannak királyok, akik szőnyeget terítenek a földre, hogy a hírnökök azon térdelhessenek, miközben átadják a hosszú üzenetet, amelyet hoztak. Az apám nem ilyen király volt.

– Tündareósz király leánya végre készen áll a házasságra – mondta.

Ismertem ezt a nevet. Tündareósz Spárta királya volt, ő birtokolta azokat a hatalmas és gazdag déli földeket, amelyek után apám oly mohón sóvárgott. A lányáról is hallottam már, azt beszélték, ő a legszebb leány a vidéken. Anyját, Lédát állítólag elrabolta a magát hattyúnak álcázó Zeusz, az istenek királya. Kilenc hónappal később méhéből két ikerpár jött a világra: Klütaimnésztra és Kasztór, halandó férje gyermekei, valamint Helené és Polüdeukész, az isten ragyogó hattyúi. Az istenek azonban hírhedten rossz szülők voltak, így hát sejteni lehetett, hogy Tündareósz vállalja majd mindnyájuk apaságát.

Nem válaszoltam az apám által közölt hírre. Az efféle dolgok semmit sem jelentettek számomra.

Apám megköszörülte a torkát, hangja csak úgy visszhangzott a néma teremben.

– Kedvező volna számunkra, ha a családunk tagja lenne. Odamész hát, és megkéred a leány kezét.

Mivel más nem volt jelen, csak apám hallhatta, amint megrökönyödésemben levegő után kapkodok. De tudtam, jobban teszem, ha nem adok hangot nemtetszésemnek. Apám úgyis előre tudta a válaszomat, miszerint még csak kilencéves vagyok, csúnya, nem lehet hozzám nagy reményeket fűzni, és e kérdés amúgy is teljesen érdektelen a számomra.

Másnap reggel indultunk útnak, csomagjaink súlyosak voltak a sok ajándéktól és az útra összekészített élelemtől. A legjobb páncélokba öltözött katonák kísértek minket. Nem sok mindenre emlékszem az utazásból: istenektől elhagyott helyeken jártunk, olyan vidékeken, amelyek semmiféle hatást nem tettek rám. A menet elején apám parancsokat osztogatott a titkárainak és a hírnökeinek, akik azután sietve lovagoltak el különböző irányokba. Lenéztem a bőr kantárszárra, és ujjaimmal meglazítottam a csomót. Nem értettem, mit keresek itt. Felfoghatatlan volt számomra, akárcsak apám cselekedetei. A szamaram ide-oda hintázott, és vele együtt én is. Örültem, hogy legalább ennyi szórakozásom akad.

Nem mi voltunk az első kérők, akik megérkeztek Tündareósz fellegvárába. Az istállók már megteltek lovakkal és szamarakkal, rengeteg szolga sürgölődött mindenfelé. Apám elégedetlen volt a fogadtatással: észrevettem, amint a szobánkban a homlokát ráncolva dörzsöli a kezét a tűzhely fölött. Otthonról magammal hoztam egy játék lovat, amelynek mozgatni lehetett a lábát. Megemeltem az egyik patát, majd a másikat, és elképzeltem, hogy ezt a jószágot ülöm meg a szamár helyett. Egy katona megszánt, és kölcsönadta a dobókockáit. Addig dobáltam őket a földön, amíg mindegyik hatost nem mutatott.

Végül elérkezett a nap, amikor apám parancsba adta, hogy fürdessenek és fésüljenek meg. Átöltöztetett, majd még egyszer lecseréltette a ruhámat. Én pedig engedelmeskedtem, bár nem láttam, mi különbség van a lila-arany és a vörös-arany ing között. Egyik sem takarta el a bütykös térdemet. Apám hatalmasnak és szigorúnak tűnt arcát beborító fekete szakállával. A Tündareósznak szánt ajándék készen állt: egy vert arany keverőedény, melynek dombornyomása Danaé hercegnő történetét beszélte el. Zeusz aranyeső képében csábította el Danaét, aki megszülte neki Perszeuszt, a gorgógyilkost, aki Héraklész után a második legnagyobb hős volt. Apám a kezembe nyomta az ajándékot.

– Ne hozz ránk szégyent! – mondta.

Előbb hallottam a hatalmas terem zaját, mint hogy beléptem volna: a több száz hang kőfalakról visszaverődő lármáját, serlegek és páncélok zörgését, koccanását. A szolgák kinyitották az ablakokat, hogy csillapítsák a zajt, és faliszőnyegeket aggattak a falakra. Kétségtelenül nagy volt a fényűzés. Soha életemben nem láttam ennyi férfit egy helyen. Nem is férfit, helyesbítettem magamban, hanem királyt.

Tanácskozásra hívtak ide minket, és marhabőrrel fedett padokon foglaltunk helyet. A szolgák hátrálva távoztak, majd eltűntek a sötétségben. Apám keze a vállamra nehezedett, és megszorította a nyakamat, így akart figyelmeztetni, hogy ne fészkelődjek.

A teremben az erőszak légköre hatott át mindent, a sok herceg, hős és király egyetlen díjért versengett, de mindnyájan tudtuk, hogyan játsszuk meg, hogy úriemberek vagyunk. A férfiak egyenként bemutatkoztak, az ifjak csillogó hajukkal, elegáns derékszíjukkal és drága festékkel színezett ruhájukkal kérkedtek. Sok közülük isten fia vagy unokája volt. Mindnyájuk hőstetteit megénekelték már egy vagy két dalban. Tündareósz mindenkit üdvözölt, elfogadta a vendégek ajándékait, amelyek nagy kupacban gyűltek a terem közepén. A férfiakat szólásra invitálták, és szónoklatukban alkalmasságukat kellett bizonyítaniuk.

Apám volt a legidősebb közöttük, leszámítva a férfit, aki Philoktétészként mutatkozott be, amikor rá került a sor.

– Héraklész bajtársa – súgta egy mellettünk ülő férfi érthető áhítattal.

Héraklész volt a legnagyobb hősünk, Philoktétész pedig a legközelebbi társa, és az egyetlen, aki még élt. A haja ősz volt, vastag ujjai inasak, ami a nagy íjászokra jellemző kézügyességről tanúskodott. És valóban, nem sokkal később feltartott egy csiszolt tiszafából készült, oroszlánbőr markolatú íjat, a legnagyobbat, amelyet életemben láttam.

– Héraklész íja – jelentette ki Philoktétész –, amelyet halálakor adott nekem.

Mifelénk az íjat a gyávák fegyverének gúnyolták. Ám erről a darabról nem lehetett effélét állítani. Ennek a megfeszítése akkora erőt igényelt, ami minden jelenlévőt alázatossá tett.

Bemutatkozott a következő férfi, akinek a szeme úgy volt kifestve, akár egy nőé.

– Idomeneusz, Kréta királya. – A sovány férfinak derékig ért a haja, amikor felállt. Ritka vastárgyat hozott ajándékba, egy kétélű baltát. – Népem jelképe – mondta.

Mozdulatai azokra a táncosokra emlékeztettek, akiket anyám annyira kedvelt.

Következett Menelaosz, Atreusz fia, aki esetlen, behemót bátyja, Agamemnón mellett ült. Menelaosz haja élénkvörösen izzott, akár a tűzben kovácsolt vas. Teste izmos és vaskos volt, csupa életerő. Pazar ajándékkal érkezett, csodálatosan festett textíliával.

– Bár a hölgynek nincs szüksége díszítésre – tette hozzá mosolyogva.

Tetszett nekem ez a frappáns kis szónoklat. Azt kívántam, bárcsak én is tudnék valami hasonlóan elméset mondani. A teremben egyedül én nem töltöttem még be a húszéves kort, ráadásul istenek leszármazottja sem voltam. Talán csak Péleusz szőke hajú fiát lehetne ehhez a férfihoz mérni, gondoltam. De az apja őt nem hozta ide.

Egyik férfi követte a másikat, a sok név kavarogni kezdett a fejemben. Tekintetem elkalandozott az emelvény irányába, és csak most vettem észre a Tündareósz mellett ülő három elfátyolozott hölgyet. Szememet az arcukat takaró fehér anyagra szegeztem, hátha megpillantok egy részletet valamelyik mögötte rejtőző arcból. Apám azt akarta, hogy egyikük a feleségem legyen. A három pár karkötővel elegánsan díszített kéz nyugodtan pihent az ölükben. Az egyik nő magasabb volt a másik kettőnél. Egy rakoncátlan, göndör, fekete hajfürtöt véltem felfedezni a fátyla alatt. Helené szőke, emlékeztettem magam. Akkor hát nem ő az. Ismét a királyokra figyeltem.

– Üdvözöllek, Menoitiosz. – Apám nevének említése megrémisztett. Tündareósz ránk nézett. – Sajnálattal értesültem feleséged haláláról.

– A feleségem él, Tündareósz. A fiammal érkeztem ma, hogy megkérje a lányod kezét.

A nagy csendben letérdeltem. Megszédültem, ahogy a sok arc felém fordult.

– A fiad még nem férfi.

Tündareósz hangja távolról szólt, és kifejezéstelennek tűnt.

– Ez nem is szükséges. Én elég férfi vagyok mindkettőnk helyett.

Népünk kedvelte az efféle merész, hencegő tréfákat. Ezúttal azonban senki sem nevetett.

– Értem – felelte Tündareósz.

A kőpadló sértette a térdemet, de nem mozdultam. Hozzászoktam már a térdeléshez. Eddig még sosem örültem neki, hogy apám tróntermében oly sokat gyakorolhattam.

A nagy csendben ismét apám hangját hallottam.

– Mások bronzot és bort hoztak, olajat meg gyapjút. Én arannyal érkeztem, és ez elenyésző része csupán a sok kincsnek, amelyet raktáraimban őrzök.

Éreztem, amint kezem a csodálatos aranytálat markolja, ujjaim kitapogatták a történet szereplőit: Zeuszt, amint megjelenik a fényárból, a rémült hercegnőt és kettejük nászát.

– Lányom és én hálásak vagyunk e drága ajándékért, még ha számodra az oly értéktelen is.

A királyok zúgolódtak. Apám nem vett tudomást a megalázó helyzetről. Elpirultam.

– Helenét palotám királynőjévé tenném. Hiszen, mint tudod, feleségem nem alkalmas uralkodásra. Vagyonom túltesz minden itt jelen lévő ifjúén, és tetteim magukért beszélnek.

– Azt hittem, a fiad a kérő.

Az ismeretlen hang hallatán felkaptam a fejem. Ez a férfi eddig még nem szólt. Ő volt az utolsó a sorban, könnyedén ült a padon, göndörödő haja ragyogott a tűz fényénél. Érdes sebet vettem észre az egyik lábán, egy varratot, amely összefogta a sötétbarna húst a sarkától a térdéig, körbefonta a lábszárizmait, majd eltűnt az inge alatt. Biztosan kés vagy valami ahhoz hasonlatos szerszám szakíthatta fel a bőrt, gondoltam, de a heg olyan vékony volt, hogy nehezen lehetett elképzelni a durva erőszakot, amely okozhatta.

Apám feldühödött.

– Laertész fia, nem rémlik, hogy szólásra buzdítottalak volna.

A férfi mosolygott.

– Valóban nem buzdított senki. Én szakítottalak félbe. De nem kell tartanod a közbeszólásomtól. Nincs érdekeltségem a kérdésben. Csak megfigyelőként vagyok jelen.

Észrevettem, hogy az emelvényen ülő egyik fátyolos alak finoman megmozdul, és kissé oldalra fordul.

– Mégis hogy érti ezt? – kérdezte apám a jelenlévőktől a homlokát ráncolva. – Ha nem Helené miatt van itt, hát minek jött? Jobban tenné, ha visszatérne a szikláihoz meg a kecskéihez.

A férfi felvonta a szemöldökét, de egy szót sem szólt.

Tündareósz szelíden válaszolt.

– Ha valóban a fiad a kérő, ahogy állítod, mutatkozzon be.

Még én is értettem, hogy rajtam a sor.

– A nevem Patroklosz, Menoitiosz fia vagyok. – Vékony, magas hangom rekedtesen szólt a hosszú hallgatás után. – Helené kérőjeként vagyok itt. Apám király, és királyok sarja.

Nem volt több mondanivalóm. Apám nem készített fel, mivel nem számított rá, hogy Tündareósz felszólít. Felálltam, a tálat az ajándékkupachoz vittem, és úgy helyeztem el, hogy le ne essen. Ezután megfordultam, és visszatértem a padomhoz. Nem hoztam szégyent magamra, nem remegtem, nem botladoztam, és nem is beszéltem ostobaságokat. Arcom ennek ellenére lángolt a szégyentől. Tudtam jól, milyennek látnak a jelen lévő férfiak.

Ettől kezdve senki sem figyelt rám, következett a többi kérő. Az utánam térdre ereszkedő férfi hatalmas volt, kétszer olyan magas, mint az apám, és a válla is kétszer olyan széles. Mögötte két szolga állt, akik egy óriási pajzsot tartottak a kezükben. Úgy tűnt, mintha része volna a férfi öltözetének, bokájától egészen a koronájáig ért. Ilyesmit nem cipel egyszerű földi halandó. Nem díszítőelem volt csupán: karcolások és erőszak nyomai tanúskodtak a csatákról, amelyeket megjárt. Az óriás Aiaszként, Telamón fiaként mutatkozott be. Egyszerűen és röviden beszélt, Zeusz leszármazottjának nevezte magát, és elmondta, hogy figyelemre méltó méretei dédapja kitartó pártfogásának bizonyítékai. Ajándéka egy hajlékony fából készült, gyönyörűen megmunkált dárda volt. Kovácsolt hegye megcsillant a fáklyák fényében.

Végül sorra került a sebhelyes férfi.

– Nos, Laertész fia? – Tündareósz felé fordult a trónján. – Mi mondanivalója van mindezzel kapcsolatban egy megfigyelőnek, akinek nincsenek itt érdekeltségei?

A férfi hátradőlt.

– Azt szeretném tudni, hogyan akadályozod majd meg, hogy a vesztesek háborút indítsanak ellened vagy a szerencsés ifjú ellen, aki elnyeri Helené kezét. Legalább fél tucat férfit látok itt, akik készek egymás torkának ugrani.

– Látom, jól szórakozol.

A férfi vállat vont.

– Szórakoztatónak tartom a férfiak ostobaságát.

– Laertész fia becsmérel minket! – kiáltotta az óriás férfi, Aiasz, ökölbe szorított keze akkora volt, mint a fejem.

– Telamón fia, sohasem tennék ilyet.

– Akkor hát miről van szó, Odüsszeusz? Beszélj végre nyíltan! – szólt Tündareósz határozott hangon.

Odüsszeusz ismét vállat vont.

– Veszélyes játékot űzöl, hiába a kincs és a hírnév, amit általa nyersz. A jelen lévő férfiak egytől egyig kiválóak, és ezzel tisztában is vannak. Nem lesz könnyű félresöpörni őket.

– Ezt már négyszemközt is megosztottad velem.

Apám teste megfeszült. Összeesküvés. Nem az övé volt az egyetlen dühös arc a teremben.

– Igaz. De most felkínálok egy megoldást. – Üres kezét magasra tartotta. – Nem hoztam ajándékot, és nem akarom megkérni Helené kezét. Ahogy már elhangzott, a sziklák és a kecskék királya vagyok. A megoldásért cserébe azt a díjat kérem, amit négyszemközt már megneveztem neked.

– Áruld hát el a megoldást, és megkapod, amit kérsz.

Megint az a finom mozdulat az emelvényen. Az egyik nő keze vigyázva megrángatta társai ruháját.

– Íme. Úgy hiszem, Helenének kell döntenie. – Odüsszeusz egy kis szünetet tartott, hogy teret adjon a méltatlankodó zúgolódásnak. A nőknek nem volt beleszólásuk az efféle ügyekbe. – Így téged senki sem hibáztat majd. De itt és most kell választania, hogy később ne mondhassák, te adtál neki tanácsot, vagy te utasítottad. És – folytatta Odüsszeusz, mutatóujját a magasba tartva – mielőtt választana, a jelen lévő férfiaknak esküt kell tenniük, hogy tiszteletben tartják Helené választását, és megvédik a férjét azoktól, akik el akarnák őt venni tőle.

Éreztem, ahogy a nyugtalanság szétárad a teremben. Esküt? Méghozzá egy olyan szokatlan ügyben, amelyben egy nő választja meg a saját férjét? A férfiak bizalmatlanok voltak.

– Rendben. – Tündareósz kifejezéstelen arccal fordult a lefátyolozott nők felé.

– Helené, elfogadod a javaslatot?

Helené halk, elbűvölő hangja a terem minden szegletébe eljutott.

– Elfogadom.

Mindössze ennyit szólt, de éreztem, hogy a jelenlévők mind megremegnek körülöttem. Még gyermekként is érzékeltem, mi történik, és csodáltam a nőt, aki még lefátyolozva is lázba hozott egy egész teremnyi férfit.

Mindnyájunknak eszébe jutott a szóbeszéd, miszerint Helené bőre aranyszínűn csillog, szeme sötét és ragyogó, akár a sima obszidián, amelyet az olíváért kapunk cserébe. Ebben a pillanatban ez a nő felért a terem közepén felhalmozott összes kinccsel, sőt még annál is többel. Az életünket adtuk volna érte.

Tündareósz bólintott.

– Akkor kijelentem, hogy úgy lesz, ahogy mondod. Azok, akik esküt kívánnak tenni, most tegyék meg.

Hallottam, amint egyesek méltatlankodva morgolódnak, de senki sem távozott. Helené hangja és a fátyla, amely finom leheletétől lágyan lengett az arca előtt, mindnyájunkat foglyul ejtett.

Papot hívattak, aki fehér kecskét vezetett az oltárhoz. Zárt térben a kecske jobb választás volt, mint a bika, mivel a testes állat elvágott torkából a vér szétspriccel és szétfolyik a kőpadlón, nagy kárt okozva. A kecske könnyedén múlt ki, vérét összekeverték a tűzből kiszedett ciprusfahamuval. A néma teremben hallani lehetett sziszegését a tálban.

– Te leszel az első – mutatott Tündareósz Odüsszeuszra.

Még egy kilencéves is értette, miért volt ez így helyénvaló. Odüsszeusz már eddig is jóval eszesebbnek bizonyult a többieknél. Ingatag szövetségeseinkre csak akkor lehetett bizton számítani, ha egyetlen férfi sem kap jóval nagyobb hatalmat másoknál. Láttam, ahogy a teremben lévő királyok önelégülten mosolyognak. Odüsszeusz nem menekülhet a saját maga állította csapda elől.

Odüsszeusz válaszul halovány mosolyra húzta a száját.

– Természetesen. Örömmel teszem.

Én ebben erősen kételkedtem, hiszen az áldozati kecske levágásakor láttam, amint próbál a háttérbe húzódni, mintha azt akarná, hogy megfeledkezzenek róla. Most felállt, és az oltárhoz lépett.

– Nos, Helené – Odüsszeusz megállt, karját félig kinyújtotta a pap felé –, kérlek, ne feledd, hogy én szövetségesként esküszöm, nem pedig kérődként. Sohasem bocsátanád meg magadnak, ha engem választanál.

Tréfálkozó szavai nevetést csaltak elő a kérőkből. Mindnyájan tudtuk, milyen valószínűtlen, hogy egy olyan ragyogó teremtés, mint Helené, a terméketlen Ithaka királyát választja férjéül.

A pap egyenként szólított minket az oltárhoz, csuklónkat vérrel és hamuval jelölte meg, amely olyan erős köteléket jelentett, akár a lánc. Elismételtem az eskü szavait, és magasba tartottam a karom, hogy mindnyájan lássák.

Miután az utolsó férfi is visszatért a helyére, Tündareósz felállt.

– Válassz hát, lányom!

– Menelaosz.

Helené határozott válasza mindnyájunkat meglepett. Bizonytalanságot és tétovázást vártunk. A vörös hajú férfira néztem, aki érdes arcán hatalmas vigyorral felpattant. Kitörő örömmel megveregette csendes fivére hátát. Mindenki más bosszús volt, és csalódott, sőt olyan is akadt, aki búskomor lett. De egyetlen férfi sem nyúlt a kardjáért, a vér már keményre száradt a csuklónkon.

– Úgy legyen. – Tündareósz is felállt. – Örömmel üdvözlöm Atreusz másodszülött fiát a családomban. Megkapod Helenét, akárcsak kiváló bátyád, aki már elnyerte Klütaimnésztra kezét.

Intett a legmagasabb hölgynek, hogy álljon fel. Ő azonban nem mozdult, talán nem vette észre a mozdulatot.

– Mi lesz a harmadik lánnyal? – kiáltotta egy alacsony férfi a hatalmas Aiasz mellől. – Az unokahúgoddal? Őt megkaphatom én?

A férfiak nevettek, mindenki örült, hogy némileg alábbhagyott a feszültség.

– Elkéstél, Teukrosz – szólt Odüsszeusz a nagy lárma közepette. – Őt már nekem ígérték.

Többet nem hallottam, mivel apám megragadta a vállam, és dühösen felrántott a padról.

– Itt végeztünk.

Még aznap este hazaindultunk, csalódottan másztam fel a szamaramra: még csak egy pillantást sem vethettem Helené meseszép arcára.

Apám soha többé nem hozta szóba az utazást, és miután hazaértünk, az események különös módon raktározódtak el az emlékezetemben. A vér és az eskü, a terem tele királyokkal… az egész olyan távolinak és homályosnak tűnt, mint egy történet, amelyet egy dalnok regélt el, nem pedig valami, amit magam éltem át. Valóban letérdeltem előttük? És az eskü, amit tettem? Még a gondolata is abszurdnak tűnt, valószerűtlen ostobaságnak, akár egy vacsora utáni álom jelenetei.

HARMADIK FEJEZET

A mezőn álltam, kezemben két pár dobókockával, amelyeket ajándékba kaptam. Nem az apám ajándékozta őket nekem, akinek ilyesmi sohasem jutott az eszébe. Nem is az anyám, aki időnként meg sem ismert. Nem emlékeztem rá, kitől kaptam. Talán egy királytól, aki látogatóba érkezett hozzánk? Talán egy haszonleső nemestől?

Ujjaimmal éreztem az ónixberakásos, elefántcsontból készült kockák simaságát. Késő nyár volt; miután a palotából idáig futottam, kapkodva vettem a levegőt. A játékok után kineveztek mellém egy férfit, aki azt a feladatot kapta, hogy minden atlétikai számot gyakoroltasson velem: bokszolást, dárda- és kardforgatást, diszkoszvetést. Most azonban elszöktem tőle, és szinte ragyogtam a magány szédítő könnyűségétől. Hetek óta először voltam egyedül.

Ekkor megjelent a fiú. Klészónümosznak hívták, egy nemesember fia volt, aki gyakran látogatott a palotánkba. Idősebb volt nálam, termetesebb is, és előnytelenül zömök testalkatú. Megpillantotta a tenyeremben a csillogó kockákat. Rám kacsintott, és kinyújtotta felém a kezét.

– Hadd lássam őket!

– Nem.

Nem akartam, hogy piszkos, vaskos ujjaival megérintse őket. És bármilyen kicsi voltam is, mégiscsak én voltam a herceg. Hát még ehhez sincs jogom? Ám a nemesek fiai már hozzászoktak, hogy azt tehetnek velem, amit csak akarnak. Tudták, hogy az apám sohasem avatkozna közbe.

– Add ide a kockákat!

Egyelőre nem vette a fáradságot, hogy megfenyegessen. Gyűlöltem őt ezért. Annyit azért én is érek, hogy megfenyegessenek.

– Nem.

Lépett felém egyet.

– Add ide őket!

– Az enyémek – mondtam támadón.

Úgy vicsorogtam, mint a kutyák, akik az asztali maradékért harcolnak.

A fiú felém nyúlt, hogy elvegye a kockákat, de én hátralöktem. Megbotlott, mire engem elöntött az öröm. Nem veheti el tőlem, ami az enyém.

– Hé! – kiáltotta dühösen.

Kicsi voltam, és az a hír járta rólam, hogy együgyű vagyok. Ha most visszavonulót fúj, akkor szégyenben marad. Vörös arccal megindult felém. Akaratlanul is hátráltam.

Önelégülten mosolygott.

– Gyáva.

– Nem vagyok gyáva! – emeltem fel a hangom, és éreztem, hogy elönt a forróság.

– Az apád azt gondolja, hogy az vagy. – Szavait tudatosan válogatta, mintha ízlelgette volna őket. – Hallottam, amikor ezt mondta az én apámnak.

– Nem mondott ilyet – vágtam rá, bár tudtam, neki van igaza.

A fiú öklét felemelve közeledett felém.

– Hazugnak nevezel?

Tudtam, hogy meg fog ütni. Csak egy indokra várt. Nagyon jól el tudtam képzelni, amint az apám azt mondja: gyáva. Kezemet a fiú mellkasára tettem, és amilyen erősen csak tudtam, meglöktem. A földjeinket fű és búza borította. Ha valaki itt elesik, nem sérül meg.

Valójában csak kifogásokat keresek. A földjeinken kő is sok volt.

A fiú feje tompán nekiütődött az egyik ilyen kiálló kőnek, és láttam a döbbenetet kidülledt szemében. Körülötte szivárogni kezdett a vér.

A rémülettől összeszorult torokkal bámultam, mit tettem. Sohasem láttam azelőtt embert meghalni. Bikát, kecskét igen, vagy a halak néma fuldoklását. És láttam halált festményeken, faliszőnyegeken vagy a cserépedényeinkre égetett fekete figurákat ábrázoló díszítéseken. Ám ehhez foghatót még soha: hörgés, fuldoklás, kapálózás. Sohasem éreztem még az emberi ürülék szagát. Elmenekültem.

Nem sokkal később kificamodott bokával találtak rám egy olajfánál. Bicegtem, sápadt voltam, körülöttem saját hányásom. Apám dühösen nézett le rám, összeszorított szája mögül kivillantak sárga fogai. Intett, mire a szolgálók felemeltek, és a kastélyba vittek.

A fiú családja azonnal száműzetést vagy halálbüntetést követelt. Nagy hatalmú család volt, és a legidősebb fiukat veszítették el. Azt még elnéznék egy királynak, ha felgyújtja a földjüket, vagy megerőszakolja a lányukat. De a fiúgyermek sérthetetlen volt. Az ilyesmi lázadáshoz vezethetett a nemesek körében. Mindnyájan jól ismertük a szabályokat. Kapaszkodtunk beléjük, hogy elkerüljük az anarchiát, amely csupán egyetlen karnyújtásnyira volt. A véres viszály. A szolgálók hárító jeleket mutattak, amelyek a gonosz elűzésére szolgáltak.

Apám egész életében azért küzdött, hogy megvédje királyságát, és nem volt hajlandó kockára tenni azt egy olyan fiú miatt, amilyen én voltam, hiszen utódot és az őt kihordó anyaméhet könnyen lehetett találni. Így hát beleegyezett: száműznek egy másik királyságba, ahol a testem súlyával megegyező mennyiségű aranyért cserébe felnevelnek. Se szüleim, se családnevem, se örökségem nem lesz. Azokban az időkben ennél még a halál is kegyesebb büntetésnek számított. De apám gyakorlatias ember volt. Ennyi arany kisebb kiadást jelentett a számára, mint a pazar temetés, amelyet halálom esetén kellett volna rendeznie.

Így lettem tízévesen árva. Így érkeztem Phthiába.

Az apró, drágakő méretű Phthia volt a legkisebb királyságaink között, a vidék északi csücskében az Othrüsz-hegység és a tenger között. Királya, Péleusz egyike volt azoknak a férfiaknak, akiket kedveltek az istenek. Ő maga nem származott istenektől, de okos volt, bátor, szemrevaló, és kegyességben minden királyon túltett. Cserébe az isteneink egy tengeri nimfát adtak neki feleségül ajándékba. Nem is létezett ennél nagyobb megtiszteltetés. Végtére is melyik halandó ne akarna istennővel hálni, és gyermeket nemzeni vele? Az isteni vér megtisztította romlott fajunkat, és hősöket nemzett porból meg agyagból. Ez a nimfa pedig még ennél is nagyobb reményekkel kecsegtetett: a sors istennői megjósolták, hogy fia még az apján is túltesz majd. Péleusz így biztonságban tudhatná vérvonalát. Ám, mint minden isteni ajándéknak, ennek is volt árnyoldala: az istennő ellenállt.

Mindenki ismerte Thetisz elrablásának történetét, még én is. Az istenek elvezették Péleuszt a titkos tengerpartra, az istennő kedvelt pihenőhelyére. Figyelmeztették a királyt, hogy ne vesztegesse az idejét udvarlással, hiszen Thetisz sohasem lesz önszántából halandó felesége.

Azt is előre tudatták vele, mire számítson, miután elfogta őt: hiszen Thetisz ravasz volt, akár az apja, Néreusz, a tenger fondorlatos örege, és tudta, hogyan változtassa át testét különböző szőrrel és tollal fedett alakokká. Hiába támad hát rá az istennő csőrrel, csápokkal, fogakkal, hiába tekeredik kígyóként köré, vagy böködi szúrós farkakkal, Péleusznak nem szabad elengednie.

Péleusz, jámbor és engedelmes férfi lévén, úgy tett, ahogy az istenek utasították. Megvárta, amíg a nimfa előtűnik a szürke hullámok közül, hosszú, lófarokszerű fekete hajával. Azután megragadta, és hiába küzdött ellene erősen Thetisz, addig szorította, míg mindketten homokkal borítva, kimerülten és levegő után kapkodva hevertek a földön. A Péleusz sebeiből szivárgó vér elvegyült a nimfa odalett szüzességének bizonyítékával, amely a combján csorgott lefelé. Ellenállása nem számított többé: a meggyalázás éppannyira kötelezte a nőt, mint a házasság.

Az istenek megeskették, hogy legalább egy évig halandó férje mellett marad, és így Thetisz csendben, tartózkodón és mogorván bár, de eleget tett e rá rótt földi feladatnak. Most, hogy a király magáévá tette, nem vonaglott többé, nem tekergett tovább tiltakozón. Ehelyett mereven és némán feküdt, nyirkosan és hűvösen, akár egy vén hal. Vonakodó méhének mindössze egyetlen gyümölcse született. Abban a pillanatban, hogy száműzetése véget ért, Thetisz kirohant a király házából, és a tengerbe merült.

Csak akkor tért vissza, amikor a fiát látogatta, soha másért, és akkor is csak rövid időre. A fennmaradó időben a gyermeket dajkák és tanítók nevelték Phoinix, Péleusz legközelebbi tanácsadójának felügyelete alatt. Vajon megbánta valaha Péleusz, hogy ilyen ajándékot kapott az istenektől? Egy hétköznapi feleség szerencsésnek tartotta volna magát a királyhoz hasonló szelíd, mosolygós férj mellett. Ám Thetisszel, a tengeri nimfával semmi sem tudta feledtetni Péleusz halandókra jellemző tisztátalan középszerűségét.

Egy szolgáló vezetett végig a palotán, akinek a nevét nem értettem. Lehet, hogy nem is árulta el. A termek kisebbek voltak, mint apám palotájában, mintha csak az innen irányított királyság szerény méreteit tükrözték volna. A falak és a padló helyi márványból készült, amely fehérebb volt, mint amilyet délen látni, olyannyira, hogy a lábfejem sötétnek tűnt rajta.

Üres kézzel jöttem. A kevés holmimat a szobámba vitték, az arany pedig, amelyet apám küldött, útban volt a kincstár felé. Különös pánik lett úrrá rajtam, amikor megváltam tőle. A több héten át tartó utazás során mindvégig velem volt, és emlékeztetett rá, mennyit érek. Kívülről tudtam a csomag tartalmát: öt talpas pohár, amelybe levélmintát véstek, egy nehéz, gömbfejű jogar, egy vert arany nyaklánc, két, madarakat ábrázoló díszszobor, egy faragott, aranyozott végű lant. Ez utóbbi csalás volt, tudtam jól. Olcsó fából készült, amelyet bárhol lehetett találni, ezenkívül sokat nyomott, és a nagy helyet, amelyet elfoglalt, arannyal kellett volna feltölteni. A lant azonban olyan gyönyörű volt, hogy senki sem utasította volna vissza. Anyám hozományához tartozott. Az idefelé vezető úton időről időre a nyeregtáskába nyúltam, és megsimogattam a simára csiszolt fafelületet.

Úgy hittem, a trónterembe vezetnek, ahol majd le kell térdelnem a király előtt, és kinyilvánítanom mély hálámat. De a szolga hirtelen megállt egy oldalra eső ajtó előtt. Péleusz király nincs itthon, mondta, ezért a fia előtt kell megjelennem. Ez nyugtalanná tett. Nem erre készültem, nem a fiúnak szántam a kötelességtudó szavakat, amelyeket idefelé jövet begyakoroltam a szamárháton. Péleusz fia. Még emlékeztem a sötét füzérre világos hajában, és ahogy rózsaszín sarka fel-felvillan a versenypályán. Ilyen egy igazi fiú.

A hátán feküdt egy széles, kipárnázott padon, a hasán egy lantot egyensúlyozott, melynek lassú mozdulatokkal pengette a húrjait. Nem hallotta, amikor beléptem, de az is lehet, hogy csak nem akart felém fordulni. Ekkor kezdtem megérteni a helyzetemet új otthonomban. Eddig herceg voltam, mindig vártak rám, és bejelentettek, amikor megérkeztem. Most azonban jelentéktelen lettem.

Csoszogva tettem még egy lépést a herceg felé, ő hanyagul oldalra fordította a fejét, hogy szemügyre vegyen. Öt év alatt, azóta, hogy legutóbb láttam, kinőtte gyermeki pufókságát. Döbbenten figyeltem szépségét: mélyzöld szeme és finom, lányos vonásai láttán elakadt a lélegzetem. Hirtelen mély ellenérzés támadt bennem. Én magam nem változtam annyit, mint ő, és főleg nem ilyen előnyösen.

A fiú ásított, szemhéja szinte lecsukódott.

– Hogy hívnak?

Az ő királysága fele, negyede, sőt talán nyolcada volt apáménak, megöltem egy fiút, amiért száműztek az otthonomból, és ő mégsem tudja, ki vagyok. Erősen összeszorítottam az állkapcsom, nem voltam hajlandó megszólalni.

A fiú ismét megkérdezett, ezúttal hangosabban:

– Hogy hívnak?

Hallgatásom először még megbocsátható volt, mivel kérdezőm azt gondolhatta, talán nem hallottam a kérdést. Most azonban már kezdett kellemetlen lenni.

– Patroklosz.

Apám születésemkor adta nekem ezt a nevet, reményteljesen, bár meggondolatlanul, és most keserű ízt hagyott a számban, ahogy kimondtam. Azt jelenti: „apja dicsősége”. Arra számítottam, hogy Péleusz fia kineveti a nevem, és valami elmés megjegyzéssel illeti kegyvesztettségemet. De nem tette. Talán túl ostoba hozzá, gondoltam.

Oldalára gördült, és szembefordult velem. Egy rakoncátlan, aranyszínű hajtincs hullott a szeme elé, ő elfújta.

– Az én nevem Akhilleusz.

Egy leheletnyit szélesebbre húztam a szám, épp csak jelezve, hogy tudomásul vettem a hallottakat. Néhány pillanatig csendben figyeltük egymást. Majd pislogott, és ásítás közben száját szélesre tátotta, akár egy macska.

– Légy üdvözölve Phthiában.

Királyi udvarban nőttem fel, így tudtam, mikor kell távoznom.

Aznap délután felfedeztem, hogy nem én vagyok az egyetlen nevelt gyermek Péleusz udvarában. Úgy tűnt, e szerény király sok kitagadott fiút befogadott. Azt beszélték, valamikor ő maga is elszökött otthonról, és híres volt a száműzöttek iránt tanúsított kegyességéről. Szalmazsák ágyam egy hosszú, barakkszerű szobában állt, amelyet megtöltöttek a lebzselő, birkózó fiúk. A szolgáló megmutatta, hová tették a holmimat. Néhány fiú felkapta a fejét, és kíváncsian bámult rám. Biztos vagyok benne, hogy valamelyikük megkérdezte a nevem, és abban is, hogy válaszoltam. Folytatták a játékot. Senki fontos. Merev lábbal sétáltam a szalmazsákomhoz, és vártam a vacsorát.

Alkonyatkor a palota belsejében megkongattak egy bronzharangot. A fiúk eldobták a játékaikat, és egymásban meg-megbotolva kiszaladtak az előtérbe. Az épület leginkább egy nyúl üregéhez hasonlított, tele kanyargó folyosókkal és eldugott belső szobákkal. Attól tartva, hogy lemaradok, és elveszek, csaknem ráléptem az előttem futó fiú sarkára.

Az ételt egy hosszú teremben szolgálták fel a palota elülső felében, amelynek ablakaiból az Othrüsz-hegy lábára nyílt kilátás. Elég tágas volt ahhoz, hogy mindnyájan beférjünk, akár többször annyian is, mint ahányan voltunk. Péleusz király szerette a látogatókat, és örömmel vendégelte meg és szórakoztatta őket. Leültünk a tölgyfa padokra az asztalhoz, melynek felszíne már megkopott a hosszú évek óta naponta többször hozzáütődő tányéroktól. Egyszerű, de bőséges vacsorát kaptunk: sós halat és fűszeres sajttal megkent jókora szelet kenyeret. Hús nem járt, se kecske, se marha. Azt a királyi fenségek számára, illetve ünnepnapokra tartogatták. Észrevettem, ahogy a terem másik felében a szőke haj megcsillan a lámpás fényében. Akhilleusz. Egy csapat fiú társaságában ült, akik mind hangosan nevettek valamin, amit mondott vagy tett. Ilyen egy igazi herceg. A durva gabonából készült, érdes tapintású kenyeret bámultam.

Vacsora után azt tehettünk, amit akartunk. Néhány fiú valamiféle játékra gyűlt össze a sarokban.

– Akarsz játszani? – kérdezte egyikük.

Fiatalabb volt nálam. Haja göndör tincsekben lógott, mint a gyermekeké.

– Játszani?

– Kockázunk – felelte, majd kinyitotta a tenyerét, és megmutatta a két fekete pöttyözésű, csontból faragott kockát.

Meredten bámultam őket, majd tettem egy lépést hátrafelé.

– Nem! – mondtam, talán túl hangosan.

A fiú meglepetten pislogott.

– Rendben – válaszolta vállat vonva, és távozott.

Aznap este a halott fiúval álmodtam, láttam, ahogy a koponyája, akár egy tojás, megreped a földön. Idáig követett. A vér szétfolyik körülötte, mint a kiömlött bor. A szeme nyitva, a szája szólásra nyílik. Kezemet a fülemre szorítom. Azt beszélik, a halottak hangja képes az őrületbe kergetni az élőket. Nem hallhatom őt beszélni.

Rémülten ébredtem, és reméltem, hogy nem kiabáltam hangosan álmomban. Az ablakon át csak a pontszerű csillagok fénye szűrődött be, a holdat nem láttam. A csendes teremben durvának hangzott ziháló légzésem, a mocsári nádból készült matrachuzatom lágyan recsegett alattam, vékony szálai finoman dörzsölték hátamat. A többi fiú jelenléte nem nyugtatott meg. A mi halottainkat nem zavarták a szemtanúk, ha bosszúállásra került sor.

A csillagok eltűntek, és a hold valahol felkúszott az égre. Amikor a szemem ismét lecsukódott, a fiú ott várt rám vérbe fagyva, arca sápadt volt, akár a csont. Hát persze hogy ott volt. Egyetlen lélek sem kíván idő előtt elköltözni alvilágunk végtelen, gyászos homályába. A száműzetés kárpótolja ugyan az életben maradtakat, de a holtakat nem békíti meg.

Amikor felébredtem, a szemem égett, végtagjaimat nehéznek és bénultnak éreztem. A többi fiú már ott sürgölődött körülöttem, a reggelihez öltözködtek, buzgón készülődtek a napra. Különös viselkedésemnek hamar híre ment, és a fiatal fiú többé nem jött a közelembe se kockákkal, se egyébbel. Reggelinél az ujjammal kenyeret tömtem a számba, majd lenyeltem. Tejet töltöttek a poharamba. Megittam.

Ezután kivezettek minket a poros, napsütötte sportudvarra, ahol dárda- és kardforgatásra tanítottak bennünket. Itt tudtam meg, mit jelent valójában Péleusz jósága: miután kiváló kiképzésben részesít minket, és a lekötelezettjei leszünk, nagyszerű hadsereget formálhat belőlünk a maga számára.

A kezembe nyomtak egy dárdát, megmarkoltam, egy kérges kéz megigazította a fogásomat, újra meg újra. Elhajítottam a dárdát, amely épp csak súrolta a tölgyfát, amelyet el kellett találnom. A mester méltatlankodva felsóhajtott, majd újabb dárdát adott a kezembe. Tekintetem az udvart pásztázta Péleusz fia után kutatva. Nem volt közöttünk. Ismét a tölgyfára néztem, melynek kérge lyukacsos és repedezett volt, a szúrásoknál nedv szivárgott belőle. Elhajítottam a dárdát.

A nap magasan járt, majd tovább emelkedett. A torkom felforrósodott és kiszáradt, viszketett az égető portól. Amikor a mesterek végre elengedtek minket, a legtöbb fiú a tengerpartra sietett, ahol enyhe szellő fújdogált. Itt kockáztak és versenyeztek, erős északi tájszólással viccelődtek egymással.

A szememet nehéznek éreztem, a karom sajgott a reggeli gyakorlattól. Leültem egy csenevész olajfa gyér árnyékába, és az óceán hullámzását figyeltem. Senki sem szólt hozzám. Könnyen meg lehetett feledkezni rólam. Igazán itt sem volt más a helyzet, mint az otthonomban.

Másnap minden ugyanúgy történt. Reggel kimerítő gyakorlatok, majd délután hosszú, magányos órák. Éjszakánként a hold egyre kisebb és kisebb lett. Addig bámultam, amíg már csukott szemmel is láttam a sárga görbületet szemhéjam sötét háttere előtt. Abban bíztam, hogy ez talán elkergeti a szörnyű látomást. A holdistennőnk varázserővel bírt, és hatalma volt a holtak felett. Ha úgy akarta, száműzhette a lidérces álmokat.

De nem tette. A fiú minden éjjel megjelent kidülledt szemmel és szétzúzott koponyával. Néha megfordult, hogy megmutassa a fején lévő lyukat, amelyen át kitüremkedett lágy agyveleje. Máskor felém nyúlt. A rémülettől fulladozva ébredtem, és hajnalig bámultam a sötétségbe.