részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
The Arbornaut: A Life Discovering the Eighth Continent in the Trees Above Us by Meg Lowman. Published by arrangement with Farrar, Straus and Giroux, New York

Copyright © 2021 by Margaret Lowman
Hungarian translation © 2023 dr. Molnár Csaba
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Gerhes Gábor
Borítófotó © depositphotos / samurkas

ISBN 978 963 355 966 6

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Elekes Dóra
Szerkesztette Polgár Anita
A szöveget szakmailag ellenőrizte Iványi Ákos
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Könyvemet a bolygó örök hőseinek, a fáknak ajánlom.
Azt remélem, hogy rajongásom, melyet a leveles óriások iránt érzek, az olvasót is magával ragadja, aki ugyanolyan csodálattal tekint majd a nyolcadik kontinensre, mint jómagam – együtt pedig talán meg is menthetjük a pusztulástól.

Örök hálám Eddie-nek és Jamesnek, amiért annyi erdőben másztak vidáman fára az anyukájukkal.

Előszó

A könyv írójának hála sem én, sem mások nem tekintenek többé ugyanúgy a fákra, mint korábban. Ma már nyilvánvalónak tűnik, hogy a fa lényeges elemei – illetve az erdő legfontosabb részei – szemmagasságunk felett találhatók. De míg Meg Lowman ellenállhatatlan kíváncsiságától hajtva fentről lefelé tekint a fákra, a legtöbb ember lentről felfelé szemléli őket. Így aztán számukra ki sem derül, hogy a fák lombkoronaszintje nem csupán egyéni csodabirodalmak sokasága, de a legtöbb erdőlakó hajlékát és táplálékát is biztosítja, így közvetve nagyban hozzájárul a Föld teljes élővilágának fennmaradásához. Megborzongtam az izgalomtól, amikor a fülembe jutott egy botanikuskolléga híre, aki nemcsak arra jött rá, hogyan használja főemlősi képességeit famászásra, de zseniális emelőtechnikák feltalálásával a famászást is új szintre emelte. Sőt ennél is tovább ment, és égi sétányokat épített a fák lombkoronájában. Ez a bizonyos botanikus ebben a magával ragadó kötetben megosztja velünk gondolatait és kalandjait, amelyek biztosan igazak, hiszen „ilyesmit egyszerűen nem lehet kitalálni”.

Egy tudós és kutató számára nincs kielégítőbb új dolgok felfedezésénél, olyan, korábban feltérképezetlen területek feltárásánál, ahol nem járt még korábban ember (nő); ha meglátja, amit mások nem vettek észre, és összeilleszti a páratlan földi élet eleven kirakósának kulcsfontosságú darabkáit. De Meg Lowman ennél is többet tesz: nemcsak tudóstársai rejtélyes nyelvén, számok és grafikonok segítségével képes kiválóan átadni az ismereteit, hanem a kíváncsisággal megfertőzött, józan ésszel megáldott laikusok is megértik. Nyelvezete és humora illik közönségéhez, így könnyűszerrel át tudja adni, miért fontosak a fák, sőt: hogy a fák és a mi létezésünk miért forrt össze elválaszthatatlanul. Könyvét olvasva és Lowmant hallgatva – akár osztálytermekben, akár tanácstermekben, akár felhőkarcolóktól távoli falvakban, akár kormányzati tisztviselők irodáiban beszél, akár az elektronikus, akár a nyomtatott sajtóban ír – mindenki megérti, miért olyan sürgős megóvni a bolygó megmaradt természetes erdőit.

A történelem során az ember mindig elvette a természettől, a vizekből és a szárazföldektől mindazt, amire szüksége volt. Amikor még alig járt ember a Földön, a természet pedig nagyrészt érintetlen volt, alig gyakoroltunk hatást. Az első százezer évben többé-kevésbé békében éltünk a környező világgal, aztán az utolsó ötszáz, de különösen az utolsó ötven évben minden megváltozott, ami nem ígér sok jót a földi élet jövője szempontjából. Mára képessé váltunk arra, hogy alapjaiban változtassuk meg a természet természetét: soha nem látott falánksággal fogyasztunk, ami fordulópontot jelent az éghajlat, a biodiverzitás, a föld- és vízhasználat folyamataiban, mindezt ráadásul környezetszennyezéssel tetézzük. Ezek a tényezők együttesen veszélyeztetik azokat a globális folyamatokat, amelyek lakhatóvá teszik világunkat – legalábbis az általunk ismert élet számára. Szerencsére létezik egy másik fordulópont is: az emberi tudás. A 21. század gyermekei (és felnőttei) azzal a szupererővel vannak felvértezve, hogy tudják, milyen a bolygó a világűrből, és élőben értesülnek a Föld bármely pontján történtekről. Ma már értjük, hogy a geológiai időskálán milyen szerepet játszik az emberiség, értjük, hogy milyen helyet foglalunk el az univerzumban. Képesek vagyunk betekinteni a sejt belső működési folyamataiba, eljuthatunk a legmélyebb óceánok mélyére, a legmagasabb fák csúcsára is. Ötven évvel ezelőtt még széles körben hitték azt, hogy a Föld túl hatalmas ahhoz, hogy elbukhasson. Ma már tudjuk, hogy ez nem igaz. Ahhoz, hogy bolygónk fennmaradjon a hozzánk hasonló élőlények számára, meg kell óvnunk azt, ami megmaradt a természeti rendszerekből. Ezek a rendszerek 4,5 milliárd év alatt épültek fel, ám alig 4,5 évtized alatt romba döntöttük őket. Ugyanennyi idő áll rendelkezésünkre ahhoz, hogy mindent megtegyünk a sérült területek gyógyításáért. Van még idő az utolsó érintetlen vidékek megmentésére, ahol a fák épek, és varázslatos teremtményeknek adnak otthont, akik létfontosságúak a túlélésünk szempontjából, ahogy mi is azok vagyunk az ő fennmaradásukban.

Bravó, Meg Lowman, azaz „őmagasságossága”! Köszönjük, hogy megosztottad utazásaid emlékeit ebben a könyvben. Köszönjük, hogy elindítottad a Mission Green kezdeményezést, hogy mások is megértsék, miért kell úgy gondoskodnunk a természetről, mintha az életünk múlna rajta. Hiszen valóban így áll a helyzet.

Sylvia A. Earle, alias „őmélysége”,
a Kék Küldetés(Mission Blue)alapítója,
oceanográfus, botanikus,
a National Geographic rezidens felfedezője

Tíz jótanács terepi biológiai kutatáshoz pályakezdő arbornautáknak

1.Mindig legyen nálad fejlámpa! Ne csak az erdőben, hanem mindenhol… a repülőgépen és az autóban is.

2.Mindig legyen nálad papír zsebkendő, ha hirtelen könnyítened kellene magadon a fák alatt!

3.Viselj sokzsebes mellényt!

4.Soha ne idd meg egyszerre a nálad lévő víz több mint felét! Így mindig marad tartalékod. És mindig tájékoztass valakit tervezett útvonaladról, mentés esetére.

5.Mindig legyen kéznél a fényképezőgéped (a telefonod is megteszi), mert bármikor a szemed elé tárulhat egy újabb elképesztő felfedezés.

6.Vigyél magaddal poncsót. Földre teríthető pokrócnak és esőkabátnak is használhatod.

7.A keksz csodálatos energiát adó harapnivaló!

8.Ha vannak gyerekeid, mindig legyen nálad róluk néhány fénykép. A fotó remekül beválik, ha kultúrák közötti falakat kell áttörni, különösen ha nyelvi akadályok is vannak.

9.Fáradhatatlanul használd mind az öt érzékszervedet!

10.Vezess naplót, hogy később feleleveníthesd az összes elképesztő eseményt, a megfigyeléseidet, a megismert biodiverzitást.

Bevezető

Hogyan látható egyben az egész fa
(és mi ennek a jelentősége az egész erdő szempontjából)

Képzeljük el, hogy elmegyünk az orvoshoz teljes kivizsgálásra, és az egész vizsgálat másról sem szól, csak a nagylábujjunk állapotáról. A vizsgálat végül azzal zárul, hogy az orvos kijelenti, tökéletesen egészségesek vagyunk, pedig nem törődött sem az életjeleinkkel, sem a szívverésünkkel, sem a látásunkkal, sem bármely más testrészünkkel – kizárólag a nagylábujjunkkal. Lehet, hogy törött karral vagy a magas vérnyomásból eredő fejfájással érkeztünk, de mivel kizárólag az alsó végtagunk legalsó függelékét vizsgálta, az orvosnak fogalma sem lehet arról, mi a valódi bajunk. Vajon hogyan éreznénk magunkat? Az a minimum, hogy orvost váltanánk.

A fák egészségét, még a száz méter magasra, a felhők közé hatoló ősi óriások állapotát is, évszázadokon keresztül így vizsgálták. Azzal, hogy a törzset fürkészték szemmagasságban, a kutatók gyakorlatilag a páciens nagylábujját vették szemügyre. Ez alapján hoztak mélyreható döntéseket az egész erdő egészségéről, anélkül hogy legalább rápillantottak volna a fa nagyobb egységére, vagyis a lombozatra, ami a fejük felett magasodott. Az erdészeknek csak akkor volt lehetőségük megvizsgálni az egész fát, amikor kivágták – olyasmi ez, mintha egy ember teljes kórtörténetét a hamvasztás után maradt néhány porszemből próbálnák megállapítani. Az alsóbb erdőszintek annyira különböznek a felsőbb régióktól, mint nappal az éjszakától – és ez a trópusi erdőkre különösen igaz. A talajszintre a lombkoronát sütő napfény mindössze 1 százaléka hatol le. Emiatt az aljnövényzetben sötét van, a szél sem fúj és gyakran magas a páratartalom, miközben a felső lombkoronaszint napfényben fürdik, erős szelek tépázzák és a viharokban szinte ropogósra szárad. Az erdő nappal is félhomályos talajszintjét csak néhány árnyéktűrő élőlény lakja, miközben a lombozatban hihetetlenül változatos élet burjánzik – növényeket beporzó, egymást és a leveleket fogyasztó fajok milliói élnek itt minden elképzelhető színben, alakban és méretben.

Az 1980-as évek előtt az erdészek – meglehetősen képzeletszegény módon – tudomást sem vettek a gondjaikra bízott élőlények 95 százalékáról. Szinte senki sem fordított figyelmet a fák lombozatára. Aztán 1978-ban egy fiatal botanikus, aki azóta rajongott a zöld óriások meg a levelek iránt, amióta csak az eszét tudta, Ausztráliába érkezett, miután ösztöndíjat nyert a trópusi erdők tanulmányozására. Minthogy ez a bizonyos újonc a mérsékelt égövből jött, szinte semmit sem tudott a trópusi erdőkről. Amikor először látogatott el az ausztrál esőerdőkbe, felnézett a szédítően magas fákra, amelyeknél hatalmasabbakat még soha életében nem látott, és így kiáltott fel magában: „Uramatyám, de hát ennek nem is látom a tetejét!” Ez az álmélkodó botanikus én voltam.

Magammal vittem viszont határtalan szeretetemet a fák iránt, és úgy terveztem, hogy a jövőmet az erdők titkainak és e titkok feltárásának szentelem. Aztán néhány kudarc után rájöttem, hogy csak úgy érthetem meg az erdőt, ha előbb felhágok a legmagasabb szintjére. Először abban reménykedtem, hogy ehhez elég lesz, ha egyszerűen távcsővel figyelem meg a lombokat, és így közel hozhatom a fák tetejét. Aztán némi reménytelen próbálkozás után inkább azon kezdtem töprengeni, hogyan tudnék felemelkedni ebbe a varázslatos, felfedezetlen csodaországba, amelyben csak úgy tobzódnak a rovarvilág hatlábú lakói, és a zöldnek több árnyalata létezik, mint amennyit valaha el bírtam képzelni. Ezt a mesebeli új világot elneveztem „nyolcadik kontinensnek”.1 A barlangászok lefelé dobják a kötelet, én viszont mindig felfelé törekedtem. A hobbihegymászók fémtárgyakat vernek a kősziklákba, én viszont gyengéden körülhurkoltam az öreg fák ágait, vigyázva, hogy egyetlen levelet se szakítsak le, egyetlen fán lakó állatot se ijesszek el. Ahhoz, hogy a kötelet a legmagasabb ágakon is át tudjam vetni, saját magam hegesztettem csúzlit egy fémrúdból. Idővel kiderült, hogy a megközelítésem egyszerű és olcsó, így nekivágtam a nyolcadik kontinens felfedezésének. A biodiverzitás hihetetlenül összetett forró pontjairól van szó, amelyek nem több száz vagy ezer kilométerre találhatók, például a tengerfenéken vagy a világűrben, hanem szinte karnyújtásnyira, a fejünk felett. El is neveztem magam „arbornautának”.2

Amikor először emelkedtem fel a lombkoronába, olyan teremtményekkel kerültem szemtől szembe (és estem tőlük szinte eksztázisba), amelyekről korábban nem is álmodtam, és amelyek akkor még valóban ismeretlenek voltak a tudomány számára. Ámulattal néztem, hogyan szívogatják a levelek nedveit a csinos ormányosbogarak (Otiorhynchus rugosostriatus), hogyan röppennek egyik virágról a másikra az elegáns, ezer színben játszó beporzók, és hogyan biztosítanak menedéket a hatalmas madárfészekpáfrányok a hangyák számára.

De legjobban a kedvenceim, a sokezernyi levél bűvölt el. Ahogy egyre magasabbra hatoltam, megdöbbentett a változás mértéke. Az árnyékos aljnövényzet levelei (az erdő talajához közeli szélcsendes, védett és sötét környezetnek köszönhetően) sötétzöldek voltak, nagyok, vékonyak, és mint kiderült, hosszabb életűek, mint a zavartalan napsütésben fürdő felső levelek, amelyek kisebbnek, vaskosabbnak, sárgászöldnek és nagyon strapabírónak tűntek. Bárhová is néztem, a lombkoronaszint olyan titkaira derült fény, amelyek a földről teljesen láthatatlanok voltak: a fényes bogarak csak a fiatal levélszövetet fogyasztották (az idősekhez hozzá sem nyúltak); a „bandában” támadó hernyók a fiatal hajtásoktól az öregek felé haladva egész ágakat pusztítottak el, a madarak pedig úgy csipegették fel a mit sem sejtő lárvákat, mintha salátabárból válogatnának. Aztán amikor hirtelen leszakadt az ég, a csúszómászók tülekedve kerestek menedéket a levelek alatt vagy a kéreg repedéseiben. A lombkoronaszint kutatásának évtizedei során lassan ráébredtünk, hogy a szárazföldi állatok mintegy fele legalább 30 méterrel a fejünk felett él, nem pedig a talajszinten, ahogy azt a kutatók korábban gondolták. Mint hamarosan kiderült, a felső lombkoronaszint lakóinak többsége ismeretlen volt a tudomány számára. Több mint 60 ezer fafaj él a Földön, és szinte mind egyedi életközösségeknek ad otthont.

Amikor feltérképezetlen területre érnek, a tudósoknak új vizsgálati módszereket kell kidolgozniuk, hogy megteremtsék a kutatás biztonságos feltételeit. Amikor a múlt század ötvenes éveiben kifejlesztették a modern búvárfelszerelést (amelynek angol rövidítése a SCUBA), a kutatók előtt feltárult a korallzátonyok elképesztő biológiai sokfélesége. A hatvanas években az űrhajósok azért tudtak leszállni a holdra, mert a NASA-nál kifejlesztették az űrrepüléshez szükséges rakétameghajtást. A szilárd hajtóanyagú rakéta ugyanazt jelentette az asztronautáknak, mint az otthon eszkábált csúzli egy arbornautának. Nem volt új találmány, de a meglévő eszközt sikerült újszerű módon felhasználnom egy probléma megoldására. Ahogy az űrverseny is asztronauták új nemzedékét teremtette meg, a lombkoronába való biztonságos feljutás lehetősége is új karrierlehetőségeket teremtett az arbornautáknak. Aki szeret fára mászni, jól figyeljen, mert létezik egy neki való szakma! Én voltam az egyik első lombkutató-felfedező, és a jelek szerint egyedül én voltam elég őrült ahhoz is, hogy az összes földrészen végezzek kutatásokat (igen, az Antarktiszon is, ahol a növényzetet jelentő moha- és zuzmópárnák teteje nagyjából öt centiméter magasan van, e liliputi lombkoronák vizsgálatához tehát inkább térdeplésre, nem pedig magasba mászásra van szükség). Az elmúlt negyven év során sok ezer levelet jelöltem meg, sok ezer levél élettörténetét követtem nyomon. Volt, amelyik több mint húsz évig élt, bár állatok (főként rovarok) támadták őket folyamatosan: próbálták megenni, letépni, csonkolni, vagy éppen alagutat fúrni beléjük. Amikor a levegőbe költöztettük erdőkutatásunk színhelyét, nemcsak a fákról gyarapodott a tudásunk, de a legfontosabb globális anyagkörforgásokról is, a víz körforgásától a szénmegkötésen át az éghajlatváltozásig.

Nem kellene meglepetésként hatnia, hogy a bolygó egészsége közvetlenül is függ az erdőktől (egyesek mégis meglepődnek). Sok egyéb pótolhatatlan feladata mellett a lombozat oxigént termel, szűri az édesvizet, a napfény energiáját cukrok előállítására hasznosítja, a szén-dioxid megkötése révén tisztítja a levegőt, és otthont ad a földi életformák elképesztően gazdag genetikai könyvtárának is. Az elektromos hálózattal vagy a szennyvíztisztító telepekkel ellentétben ráadásul magas adókat és díjakat sem kell fizetnünk azért, hogy ez az összetett erdei gépezet működjön, és tovább őrködjön bolygónk egészsége felett. De ahhoz, hogy jól működjön, el kell szigetelnünk az emberi pusztítástól. Az én nagyjából hat évtizedes életem során az amazóniai esőerdő rombolása villámgyorsan elérte azt a pontot, ahonnan már nincs visszatérés – a regeneráció nagyon valószínűtlen. Sok országban, például Madagaszkáron, Etiópiában és a Fülöp-szigeteken, mára gyakorlatilag nem maradtak érintetlen erdők, melyek magjából új állományok jöhetnének létre. A töredék erdők szerte a világon – Kaliforniától Indonézián át Brazíliáig – nagy veszélyben vannak, erdőtüzek, útépítések, aszályok és erdőirtás fenyegetik őket. Ezért még jobban kell küzdenünk, hogy megértsük a lombkorona rejtélyeit – mielőtt végleg eltűnik. A legjobb persze az lenne, ha valahogyan megmenthetnénk Noé utolsó zöld bárkáit. Az „éghajlatváltozás” még csak nem is volt a szókincsem része, amikor, talán fél évszázaddal ezelőtt, elkezdtem tanulmányozni a hátsó kertünkben növekvő fákat, manapság viszont ez a jelenség még sürgősebbé teszi a természeti rendszerek, legfőképpen az erdők megértését és megőrzését.

A fák megóvásának egyik lehetséges módja az, ha minél több embert avatunk be csodálatos világukba. Miután tökéletesítettem és biztonságossá tettem a lombkoronaszint megközelítését lehetővé tévő kötéltechnikát, légi ösvényeket – lombkoronasétányokat – terveztem a fák tetején, amelyek emberek egész csoportjai számára teszik lehetővé, hogy testközelből vizsgálják a fák koronáját. A kutatás többé már nem arról szól, hogy egyetlen ember lóg a kötélen. A légi ösvények nemcsak a kutatásnak és az oktatásnak tesznek nagy szolgálatot, de humanitárius céljuk is van: bevételi forrást teremtenek az ökoturizmusból élő helyieknek. Így már nem szorulnak a favágás jelentette megélhetésre, ami ösztönzi a fenntartható természetvédelmet. A kötelek és az ösvények után egyre merészebb eszközöket állítottam a lombkorona felfedezésének szolgálatába: gyümölcsszedő gépeket, hőlégballonokat, építési darukat, drónokat. Minden eszköz újabb és újabb bepillantást jelentett az erdő életébe, a legkülönfélébb tudományos kérdések megválaszolása is lehetővé vált. A teljes erdő – nem kizárólag az erdő talajszintjének – kutatása szerte a világon egész közösségeket inspirált arra a malajziai kormánytól az etióp papságig, hogy az arbornautákkal szövetkezve megóvják pótolhatatlan zöld örökségünket, hiszen ennek felmérhetetlen jelentősége van fajunk túlélésében. Tapasztalataim szerint a természetvédelmi sikerek jobban függenek a kutatók és a helyi szereplők közötti kölcsönös bizalomtól, mint a legújabb technikai jellegű tanulmányoktól. Sosem haszontalan meghívni néhány helyi vezetőt a fák lombkoronájába! Úgy látszik, az emberek imádnak fára mászni – még azok is, akik azt hiszik, hogy már kinőttek belőle.

Ki hitte volna, hogy egy félénk kisgyerek New York állam északi részéről egy valódi csodabogár, aki azzal töltötte a gyerekkorát, hogy vadvirágokat gyűjtött az utak mentén, néhány otthon eszkábált kütyü segítségével megváltoztathatja a bolygónkról alkotott képünket? Ma már a világot járva kutatom a nyolcadik kontinenst néhány egyszerű eszköz segítségével, amelyek elférnek egy katonazsákban. Feltárom ennek a rejtélyes földrésznek a titkait, és a lombkoronák csodáit bárkivel megosztom, aki hajlandó meghallgatni. Történetem egyben tanúságtétel is: minden gyermek felfedezővé válhat, ha nyitott szemmel vizsgálódik a körülötte lévő világban. Könyvem célja az, hogy megosszam a magaslati felfedezés lélegzetelállító világát – szerepel benne sok száz méternyi kötél, rengeteg elszúrt hajítás, hegesztett csúzlival való kísérletezés, isten háta mögötti dzsungelek, több százezer, a születési helyén megvizsgált (nem levágott vagy halottan az erdő talaján heverő) levél, megszámlálhatatlan csípős hangya, illetve e zöld világban élő számtalan egyéb állat. Bár már négy évtizede élek arbornautaként, továbbra is az erdő a legnagyobb tanítóm. Miután az olvasó az elkövetkező oldalakon felemelkedik velem a lombkoronába, lefogadom, hogy ő is sürgető késztetést érez majd e csodálatos teremtmények megmentésére.

1 Vadvirágtól nebáncsvirágig

Avagy egy vidéki természetbúvár lány Amerikában

Beállítottam a vekkert, de izgalmamban már fél órával azelőtt felébredtem, hogy megszólalt volna. Hajnali négykor még épp csak derengtek a felkelő nap sugarai a látóhatáron, így lábujjhegyen kilopakodtam a Seneca-tó mellett álló kis faházunk nappalijába, hogy ne ébresszem fel az öcséimet.

Városunkban, a New York állambeli Elmirában nyaranta elviselhetetlen forróság uralkodott. Emiatt inkább elmenekültünk a 40 kilométernyire lévő faházba, ahol érződött az erdők természetes hűsítő varázslata. A nyarakat általában a hajdan malomként üzemelő, akkorra azonban már elhagyatott telepen álló házikóban töltöttük. Sok-sok évvel korábban – volt az talán egy évszázad is – egy szil hajtott ki a malom udvarán. Kőműves és egyben ács nagyapám nagy szeretettel faházat épített a szil törzse köré, amely így a nappali kellős közepén magasodott a ház fölé. Amikor esett, a tető beázott, és a víz a fa kérgén leszivárgott a szoba kőpadlója közepén hagyott földszigetre. Gyakran kutattam itt a fa barázdáiban lakó apró rovarok után. A szilfa lombkoronája betakarta a faház tetejét, így nyaranta az egész házikót árnyékolta, télen pedig csupasz ágai őrködtek felette. Annak a fának minden centijét imádtam, és miután elvitte a szilfavész, még a törzsén megtelepedő ezerféle gombát is szerettem. Faházunkban elfoglalt különleges helye mindig megnyugvással töltött el; gyermekkorom talán legszomorúbb pillanata az volt, amikor a szil elpusztult. Nagyapám egy veszélyesen magas létrán állva óvatosan levágta az összes halott ágat, így csak a szeretett törzs maradt állva fenségesen a faház közepén. A nagyszüleim időnként megengedték, hogy leszedjem a halott törzs felszínét díszítő gombatömeg kemény lemezeit a fa ebédlőasztal felőli oldaláról. Igyekeztem a lehető legszebb képeket karcolni, virágokat festeni az élő vásznakra, így időnként „gombaművésznek” neveztek. Nyaranta e rusztikus faházba menekültem, itt kezdtem a felfedezést, a megfigyelést és a gyűjtést, itt szívtam magamba a természet minden alkotóelemét, amit kis testem képes volt befogadni.

Óvatosan felébresztettem anyát, majd még napfelkelte előtt kiosontunk a házból, és csendesen elautóztunk a földúton a nyolc kilométerre lévő kis tóig, ahol nagyon szerettem figyelni a madarakat. Ez a kirándulás nagyon sokat jelentett nekem. Anyának nem volt távcsöve, mindössze annyit tudott tollas barátainkról, hogy a seregélyek időnként lecsipkedték salátái zsenge tavaszi hajtásait. De azt tudta, hogy a madármegfigyelés határtalanul boldoggá teszi a lányát, engem, aki alig voltam hétéves akkor, ezért felajánlotta, hogy elvisz e különleges helyre, hogy meghallgassuk a madarak hajnali kórusát – a szárnyas énekesek kiváló koncertet adtak napfelkeltekor. Öreg Ramblerünk végigdöcögött a földúton, a cseresznyefaligetek mellett, ahol a testvéreimmel cseresznyeszedéssel kerestünk pénzt; elhaladtunk egy kísérteties ház mellett, amitől a hajam az égnek állt, és az egyterű bár mellett is, ahol a farmerek hencegtek a kukoricatermésükkel. A kis tó partját fűzek szegélyezték, gyökérzetük adaptálódott a mindig nedves talajhoz. Az egyik ághoz elhagyatott, ócska csónakot kötöttek. Arról álmodtam, hogy egész nyáron csak evezek, és kócsagokat meg gémeket figyelek. Ezek a fenséges madarak öt csillagot kaptak volna szerény madármegfigyelői listámon, ha megjelentek volna. Amikor megérkeztünk, anyám aggodalmaskodni kezdett, hogy behatolunk valamelyik farmer birtokára, bár házat sehol sem láttunk. Mindenesetre vonakodva csak bemászott a pókhálókkal bélelt, rozoga csónakba. Evezni kezdtünk. Mintha ezüsthintóban utazó hercegnő lennék, úgy éreztem magam, noha csak egy ütött-kopott lélekvesztőben ültünk, amit lékek tucatjai lyuggattak át. Folyamatosan eveztünk, és mertük a vizet, hogy el ne süllyedjünk. A tó közepére érve aztán megálltunk, én pedig beállítottam a fókuszt hatalmas Sears távcsövemen. A látcső nevetségesen nagy volt, úgy éreztem, hogy majdnem annyit nyom, mint én magam. Talán nem is lehetett vele fókuszálni, de úgy éreztem magam tőle, mintha profi ornitológus lennék. Legnagyobb meglepetésemre, mintha csak jelre várt volna, egy királygém repült a tó fölé, és a part mellett landolt. Még anyát is lenyűgözte a látvány.

Míg a mai gyerekek a beltéri technológia rabjai, és képernyő okozta kimerültségben szenvednek, én valószínűleg a növények termelte oxigén-túladagolással és zöld színvaksággal küzdöttem. Attól a naptól kezdve, hogy fel tudtam állni, fáradhatatlanul gyűjtöttem mindent a természetből. A tónál különleges kagylóhéjak és kavicsok kupacait halmoztam fel. Elmirai ágyam alatt vadvirágokat préseltem, gallyakat, madárfészkeket, még több követ, madártollakat, a rügyezés vizsgálatára gyűjtött ágacskákat, sőt kígyóbőröket őriztem. A szüleim apró, de hathatós lépésekkel irányították természetszeretetemet. Mindig megálltak a kocsival, ha útszéli gyomokat akartam szedni, biztattak, ha botokkal, levelekkel, kéreggel vagy egyéb növényi részekkel kézműveskedtem. Igazi természetbolond voltam. Egyik gyerekkori barátom sem osztotta a lelkesedésemet. Ez a Lowman család jelenlegi és múltbéli nemzedékeinek minden tagjára különösen igaz volt: senki sem szerette olyan szenvedélyesen a botanikát, mint én (bár a nagyapám nyilván tisztelte a természetet, hiszen megkímélt egy szilfát, és inkább köré építette a faházat). New York állam vidéki északi részén nem volt lehetőségünk sok múzeumba járni, nem tudósok voltak a példaképeink, és más források sem álltak rendelkezésre ahhoz, hogy táplálni tudják egy gyermek természettudományok iránti szeretetét. A szabadban való játék volt a mindenünk, de ez az egyszerű élvezet egy kisvárosi gyereket valóságos ifjú természetbúvárrá változtathatott.

A kint töltött hosszú napok során kifejlesztettem azt a türelmet, ami a természet önálló megfigyeléséhez szükséges: sok-sok órát kellett csendben kibírnom. Ez a viselkedés valószínűleg csak erősítette a gátlásosságomat. Amikor óvodába írattak, én lettem a csoport nebáncsvirágja, szörnyen éreztem magam, amikor bezártak egy terembe hangoskodó csoporttársaim közé. Gyakorlatilag sosem szólaltam meg, ha nem szólítottak fel. Az óvónő erre közölte anyával, hogy valami nagyon nem stimmel velem. Elvittek hát a családorvosunkhoz, aki elmosolyodott, és nyers német akcentussal így szólt: „Frau Lowman, gondolt már a másik lehetőségre?” Az óvoda utolsó napján az óvónő, Miss Jones értékelte a kitöltött munkafüzeteket. Szerettem Miss Jonest, mert egyszer szerényen elmesélte nekünk, hogy miért kell lábmerevítőt hordania: a gyermekbénulás következményeivel küzdött hősiesen. A betegséget akkor kapta el, amikor gyermekkorában néhány srác belelökte egy pangó vizű tóba, amiből véletlenül fertőzött vizet ivott. Az óvónő története nem hagyott nyugodni, és csak megerősítette a szekálástól való félelmeimet. Abban az évben tökéletesen töltöttem ki az óvodai foglalkoztatófüzetet, mígnem az utolsó napon a legjobb barátnőm, Mimi féltékenységből direkt a rossz választ karikázta be a munkafüzet utolsó lapján a fekete zsírkrétájával. Bár megszakadt a szívem, kötelességtudóan átvettem a kijavított munkafüzetet az óvónőtől, és egy szót sem szóltam. Miss Jones sóhajtott, és közölte: „Ó, Meg, majdnem hibátlan lett a munkafüzeted, de ma hibáztál.” Patakzottak a könnyeim, elborzadva néztem, hogy Miss Jones csak ezüst- (és nem arany-) csillagot adott arra a tanévre. Sok évvel később Mimi meg én elrejtettük az ominózus munkafüzetet a titkos fán épített erődünkbe, aztán együtt kuncogtunk a kellemetlen történeten. (Ma is ő az egyik legközelebbi barátom, az aranycsillag elvesztésének dacára!) Később egyre jobban bántam, hogy nem ismertem gyerekként egyetlen igazi természettudóst vagy hivatásos botanikust sem, aki irányított és inspirált volna.

Úgyhogy Rachel Carson és Harriet Tubman lett a két példaképem, miután a közkönyvtárban elolvastam az életrajzaikat. Carson szembeszállt a vegyipari vállalatokkal, miután rájött, hogy az énekesmadarak a kártevőirtó szerek miatt pusztultak el. Csendesen, mégis határozottan tájékoztatta a közvéleményt a felfedezéseiről, így a laikusok is megértették a jelenség mögött rejlő tudományt. Tubman északra vezette a rabszolgákat a „földalatti vasúton”,3 tájékozódási eszközül pedig a fatörzseken növekvő mohapárnákat használta – szó szerint úttörő természetbúvár volt. Ezután az erdőben csukott szemmel tapintottam ki a mohákat, így próbáltam tájékozódni. Ez csöppet sem volt egyszerű, és emiatt még jobban csodáltam Tubmant. Mindkét példaképem rég halott volt. Persze, így visszatekintve, valószínűleg a fák is példaképek voltak számomra, amelyek rengeteg tudást adtak át az életről. Magasra nőttek, jóindulatúan menedéket nyújtottak megannyi teremtménynek, egyszerre stabilizálták a talajt és tisztították a vizeket, és mindig meghálálták a közösségnek, amit kaptak.

A három legjobb óvodás barátom (valójában az egyetlen barátaim) a közelünkben lakott, együtt játszottunk az erdőben, bár időnként nógatni kellett őket. Visszatekintve nemcsak gyűjtési szenvedélyemnek köszönhetem tudományos karrieremet, hanem annak a néhány lojális bajtársamnak is, akik hajlandók voltak velem felfedezőútra indulni a hátsó kertbe. Miminek kilenc testvére volt; a maga bátorságával és szókimondásával ő volt az én másik énem. Betsy családjában kilenc gyermek nevelkedett; a nővérei összes kinőtt ruháját ő viselte, ő lett hát a divatgurunk, a fiúk mind odavoltak érte. Hozzám hasonlóan egyedül ő szerette figyelni a madarakat – ez pedig rengeteget számított nekem. A merész és vicces Maxine rendszeresen állt elő őrült ötletekkel. Egyszer rávett minket, hogy üreges botokkal „cigarettázzunk”, és ettől úgy gondoltuk, hogy a tüdőrák bármelyik pillanatban elvihet bennünket. Hű csapatunk már akkor kalandokra indult, amikor a városba nem is vezették még be a kábeltévét, így nem ismerhettük a National Geographic különkiadásait. A szüleim házától 30 méterre képzeletben félúton jártunk Szibéria felé; „hullaballoo” expedícióra indultunk – ezt a kifejezést mi találtuk ki, így neveztük titokban a küldetésünket. Néha párizsis szendvicseket, epres tejet (a kedvencemet) és plédet is vittünk magunkkal, hogy legyen mire letelepednünk. Mindig volt nálunk befőttesüveg a csúszómászóknak, nejlonzacskó a növényeknek és néhány üres cipősdoboz az apróbb állatok megmentésére. Fiúkat nem engedtünk magunk közé. Abban az időben a klímaváltozás még nem volt része a gyerekek szókincsének, sőt a felnőttek és a tudósok sem igen tudtak róla, így a helyi flórára leselkedő legnagyobb veszélynek a tizenéves bandák garázdálkodása tűnt, akik végigrohantak a mocsáron, és letaposták azokat a virágokat, amelyeket éppen be akartam gyűjteni. Hogy elkerüljem a találkozást e pernahajderekkel, megtanultam csöndben ülni az erdőben, hogy láthatatlanná váljak, e képességnek pedig később terepbiológusként nagy hasznát vettem.

A lányokkal egy titkos helyet akartunk, menedéket a felnőttektől, a fiúktól és általában minden zavaró tényezőtől. Ezért néhány nyír és juhar alsó ágaira vesszőkből erődöt fontunk. Az apám tűzifarakásából és egy közeli újulatból szereztünk faanyagot az építkezéshez. Az erőd semmiképpen sem volt építészeti csodának nevezhető, mindössze néhány fahasáb egymáshoz szögelve. Ehhez jött pár ág meg egy takaró, amelyet egy csodálatos cukorjuhar ágvillái közé erősítettünk, nagyjából 120 centiméterre a föld felett (bár ez egy hatévesnek elképesztő magaslatnak tűnt). Ott fent, különleges búvóhelyünkön ebédeltünk, ott rajzoltunk, ott meséltünk egymásnak. Abban a rozoga kunyhóban hosszú órákat töltöttünk a fészekből kiesett madárfiókák és a törött szárnyú pillangók ápolásával, vagy egyszerűen csak növényeket gyűjtöttünk, amelyeket később lepréseltem, és az ágyam alatt tároltam. Egyik délután az apám fűnyírója által kettévágott gilisztákat dajkáltunk. Megpróbáltuk ragtapasszal összeragasztani őket, de szegény párák nem élték túl a primitív műtétet. Azt játszottuk, hogy felfedezők, ápolók, hősnők, tudósok, hajótöröttek vagyunk. A hámló, fehér törzsű nyírfák alatt csak úgy száguldott a képzeletünk: gondolatban a helyi kajuga indián törzs tagjaivá váltunk, a nyírfa kérgéből készítettük kenuinkat, és a fát számos más célra is hasznosítottuk. Akkor szembesültem először az erdei szukcesszióval, amikor az erődöt építettük, akkor vettem észre a legmagasabb fákat, a legerősebb ágakat, a legtöbb árnyékot adó lombokat, és azt, hogy minden fafaj saját állatvilágnak nyújt otthont. New York állam északi részén a nyírek a szömörcékkel és a nyárfákkal együtt viszonylag rövid ideig élnek. Korai szukcessziós fajoknak nevezzük őket, mivel ezek jelennek meg először a tarvágások helyszínein, de gyenge faanyaguk miatt az erős szelektől meg hóviharoktól idővel menthetetlenül kidőlnek. A nyíreket ezután a késői szukcessziós (más néven klimax-) fafajok váltják fel, például a juhar, a bükk vagy a hemlokfenyő. A szüleim egy irtásra építették a házunkat, így a hátsó kertünkben hamarosan új erdő serkent. Gyerekkoromban előbb számos nyír- és nyárfa bújt elő, amelyeket a valóságos erdei szukcesszió előrehaladtával később árnyékba borítottak a juharok. Végignéztem, ahogy a nyír- és nyárerdő átadja a helyét a juharoknak és a bükköknek: zárt lombozatuk annyira beárnyékolta a kertet, hogy számos vadvirág kipusztult az erdő talajszintjéről.

Gyermekkoromban megszállottan tanulmányoztam a természetet, különösen a virágokat. A fenológia – vagyis a természeti folyamatok szezonalitásával foglalkozó tudományterület – helyi szakértője lettem, még mielőtt rajtam kívül bárki hallott volna erről a kifejezésről Elmirában. Pontosan tudtam például, hogy hol és mikor lehet az erdőben háromlevelű csapvirágot találni, majd hetekkel később alaszkai aranyfonalat, illetve ibolyák elképesztő variációit, a rózsaszíntől a liláig, a kéktől a fehérig. A tavaszi efemer vadvirágok a fák rügyezése előtt hajtanak ki, amikor a napfény még képes lehatolni az erdő talajáig. Ezen okos stratégia révén képesek kifejlődni és szaporodni még azelőtt, hogy a fák lombkoronájának árnyéka meggátolná, hogy a virágzáshoz elegendő napfényhez jussanak. A késő tavaszi és nyári flóra inkább a tisztásokra és a rétekre koncentrálódik, nem pedig a sötét árnyékot vető juhar- és bükk-koronák alá. Tízéves koromra már fejből ismertem a New York állam északi részén honos vadvirágok egyedfejlődésének összes fenológiai történését és azok időzítését. Alapos naplót vezettem az összes szezonalitást tükröző eseményről, a növények virágzásától a fák kizöldüléséig, a madarak elköltözésétől a szúnyogok csípésén keresztül a szentjánosbogarak villózásáig.

Vadvirággyűjteményem igazán hatalmasra gyarapodott. Régi telefonkönyveket halmoztam fel az ágyam alatt, és növényprésnek használtam őket. A közkönyvtárból számolatlanul kölcsönöztem ki a növényhatározókat, hogy azok segítségével azonosítsam a növényeket. Nem igazán tudom, hogy mi késztetett a növénygyűjteményem préselésére, minthogy az egyetemig sosem láttam herbáriumot, sőt még csak igazi botanikussal sem találkoztam, aki megtaníthatott volna a növénygyűjtés technikai nüanszaira. Valahogy azonban mégis rájöttem, hogy a lepréselt növények jobban néznek ki, mint a kiszárított hajtások, miután rengeteg vadvirágcsokrot láttam szánalmasan elhervadni a konyhaasztalon. Anyám, bár mindig türelemmel viseltetett a természet iránti rajongásommal kapcsolatban, nem bírta az egereket, amelyeket az út szélén szedett, majd az ágyam alatt lepréselt növények illata vonzott a házba. Így hát egérfogókat helyezett ki, csalinak meg sajtot használt. Szerencsére a szőrös állatkák degeszre ették magukat a szárított növénygyűjteményemből, így az egérfogók sosem csapódtak le az éjszaka közepén. Órákat töltöttem a hálószoba (vagyis az akkori laboratóriumom) közepén guggolva, és a könyvtárból kölcsönzött Golden Guides határozókönyvek elnyűtt példányait bújva próbáltam meghatározni a fajokat. Miután kinyitottam a telefonkönyveket, amelyekben már legalább egy hónapja préselődtek a virágok, általában barna növényi tetemek tucatjaival szembesültem. Miután annyit vesződtem a préseléssel és annyit vártam a példányok kiszáradására, lehangolva vettem tudomásul, hogy a legtöbb növény a halála után teljesen elveszítette a színét. A színek átalakulása elképesztően megnehezítette a legtöbb gyűjtött példány meghatározását, ráadásul egyetlen technikai botanikai könyvet sem hívhattam segítségül.

A botanikai zsargont leginkább a közértkasszákhoz kihelyezett természettudományos gyűjthető „enciklopédiákból” sajátítottam el, amelyeket anyukám engedélyével megvehettem. Egyszerre egy kötetet vásároltam, darabját egy dollárért, amikor elmentem segíteni a cipekedésben. Mind a tizenhat kötetet imádtam, mert legalább hozzávetőleges definíciókat találtam bennük, emellett rajzokat a termőről, a porzóról, illetve a növényi szex folyamatáról, némileg kidolgozottabb formában, mint ahogy az a Golden Guidesban szerepelt. Nyugtalanítónak találtam, hogy a növény női ivarszervét termőnek nevezik, mert angol neve (pistil) egy lőfegyverre, a pisztolyra emlékeztetett – pedig mennyire más volt! Olyan sokat kellett még megtanulnom! Csak egy egyszerű kisvárosi természetimádó lány voltam, aki szeretett a szabadban lenni, nem voltam még elég tájékozott ahhoz, hogy értsem a tudományos nyelvezet szakkifejezéseit.

Amikor ötödikben a tanárunk mellékesen megemlítette a következő állami tudományos kiállítást és versenyt, amit a közeli városban, Cortlandben tartottak, haboztam ugyan, de végül mégis elhatároztam, hogy nevezek a növénygyűjteményemmel. Talán a tudományos versenyen találkozhatok olyan gyerekekkel, akik hozzám hasonlóan vizsgálódnak a természetben. Rajzoltam egy posztert, ami a vadvirágok általános testfelépítését ábrázolta: a szirmokat, a csészelevelet, a porzókat és a többit. A rajzom leegyszerűsítő volt, mégsem éreztem magam soha korábban közelebb hősömhöz, Rachel Carsonhoz. Hiszen a helyi flóra több száz növényfaját kategorizáltam az elmúlt öt év során. Művemet „tudományos gyűjteménynek” neveztem. Minden növényt óvatosan lepréseltem, és nevetségesen kicsi, mindössze 12,5-szer 17,5 centiméteres fotóalbumokba ragasztottam. Kiválasztottam négy préselt példányokkal teli albumot, amelyek az otthon készített herbárium nagyjából felét tartalmazták. Aztán a helyi drogériában olyan fotóalbumokat vásároltam, amelyekbe babák fényképeit szokás ragasztani. Az én albumaim ehelyett szárított (és általában barna) vadvirágokkal lettek tele, amelyeket kis indexkártyák kísértek névvel, a gyűjtés helyszínével, idejével és az élőhely típusával. Igyekeztem a legjobbakat kiválasztani, azokat, amelyeken még látszottak az eredeti színek nyomai, vagy azokat, amelyeknek menő nevük volt. Szerepeltettem a „kígyógyökeret” (Ageratina altissima), a spatulalevelű varjúhájat, illetve az „indián pipát” (Monotropa uniflora).4 A kevésbé tetszetős példányokat nem mutattam be, hanyagoltam például a gyékényt, amely gyakorlatilag felrobbant, és az egész lapot fehér magokkal borította.

Apám, noha konkrétan semmit sem tudott a botanikáról a fűnyíráson meg a levélgereblyézésen túl, végtelen lelkesedéssel segített: hajnali ötkor kelt, hogy elszállítson a kétórányi autóútra lévő Cortlandbe. Aznap éjjel egy szemhunyásnyit sem aludtam, reszkettem félelmemben, hogy valaki esetleg kérdést tesz fel a projekttel kapcsolatban. Nem egyszerűen azért erősödött fel a félénkségem, mert nyilvánosan szerepeltem, de azért is, mert még soha életemben nem találkoztam hivatásos kutatóval. Óvatosan bepakoltuk lepréselt növényeimet és zsírkrétával rajzolt poszteremet az 1953-as Ford Crestline Sunlinerünkbe, majd nekivágtunk a nagy expedíciónak. 1964-et írtunk, apám csak akkor vásárolt üzemanyagot, amikor lement az ára. Akkor már legalább egy hete drága lehetett a benzin, mert apa nem tankolt. Nyilván nem akarta, hogy aggódjak, mert amikor felértünk a dombra, majd alattunk felbukkant a város, csak ennyit mondott: „Kapaszkodj!” A kocsink üresben legurult a lejtőn, átszáguldottunk a piros lámpákon. Szerencsére e korai órán senki sem járt az utcán. Amikor kinyitott a benzinkút, mi voltunk az elsők a sorban.

A tudományos versenyt egy nagy tornateremben tartották a helyi főiskolán. Kaptam egy kis asztalt, amin elhelyezhettem a kiállítandó dolgaimat. Úgy éreztem, mintha négyszázkilencvenkilenc zabolátlan fiú közé rekedtem volna. Egyetlen lányt sem láttam, persze azért reméltem, hogy páran csak elvegyültek a tömegben. Nagyon szerettem volna rokon lelkekre bukkanni a sokadalomban. A látvány elképesztő volt: az a rengeteg asztal a legkülönfélébb csodákkal; többen a vulkánkitörés kémiai reakcióját demonstrálták. Ehhez csak ecetet kellett önteni a papírmasé tűzhányó belsejében elhelyezett szódabikarbónára, és voilà, máris jött a kitörés! Alig volt talán ötven tűzhányó a teremben, ahol ötszáz diák tartózkodott, de ezek a mutatványok váltották ki a leghangosabb ujjongást, ezek vonzották a legintenzívebb figyelmet. Mindez csak tovább bátorította a tulajdonosokat, én pedig egyre határozottabban éreztem, hogy ez nem az én világom. Ha nem lettem volna olyan öntudatos, talán viccesnek találom a saját produkciómat: egy nebáncsvirág vadvirággyűjteményét az ecetszagú vulkánkitörések sokaságában. De a terem egyetlen botanikusaként (és a néhány lány egyikeként – ahogy a bírák egyike később tájékoztatott) túlságosan ideges voltam, az egész tudományos verseny alatt egyetlen más projektet sem láttam. Amikor a bírák csoportja odaért az asztalom mellé, szótlanul belepillantottak a száraz virágokat tartalmazó albumaimba, majd udvariasan megjegyezték, hogy nehéz lehetett lepréselni a növényeket sérülés nélkül. (Majdnem kiszakadt belőlem: „Hát persze, te ostoba, ha leszakítasz egy virágot, egyértelműen megsérted, végül pedig meg is ölöd!”) A többi diákkal ellentétben, akik az osztálytársaikkal együtt érkeztek, én egyedül jöttem a tankerületünkből, így nem róttam a padsorokat társaságban, más projekteket bámulva. Egész nap a vadvirágaim mellett álldogáltam. Még az egyébként végtelenül lojális apám is kiszaladt elintézni pár dolgot az üres órákban. A hosszú nap végén aztán azon izgultam, hogy mikor tudom már összepakolni a cuccaimat, mikor menekülhetek végre vissza védelmet nyújtó hálószobai laboratóriumomba. De aztán legnagyobb meglepetésemre felhívtak a színpadra, mert második lettem. Szótlanul, a váratlan siker érzetétől áthatva vettem át a kis műanyag serleget, és csak reméltem, hogy Harriet Tubman és Rachel Carson elismerően tekint le rám a mennyekből. Családom szemében a díj valóságos Nobel-díjjal ért fel, hónapokig trónolt az ebédlőasztalunkon. Bár nem lettem népszerűbb az iskolai játszótéren – ahhoz sportdíjra lett volna szükség –, a szüleim előtt felvillant a reménysugár, hogy a lányuk szokatlan természetszeretete egyszer majd elnyeri méltó jutalmát.

Miután útszéli botanikai kutatásaim sikerrel mutatkoztak be az ötödikes tanulmányi versenyen, néhány évvel később véletlenül egy ornitológiai projektbe botlottam. Miközben a nagyszüleim padlását pucoltam, találtam két régi, poros fadobozt telis-tele madártojásokkal, amelyeket egy 19. századi elődünk gyűjtött. (Talán a család másik természetimádója, akiről eddig senki sem beszélt?) Ezeket a rendkívüli ovális tojásokat az anyatermészet lendületes ecsetvonásai kékre, szürkére, fehérre és fahéjszínűre festették. De a feliratok már olvashatatlanok voltak, áldozatul estek a fürgetetveknek. Nagymamám, a kiváló angolprofesszor és még kifogástalanabb háziasszony kétségkívül undorító szemétnek tekintette a tojásokat, megengedte hát, hogy hálószobai laboratóriumomba szállítsam a kincseket, és megpróbáljam azonosítani őket. Újra ellátogattam a könyvtárba, és a botanikai könyveket madárhatározókra cseréltem. Madarakat ábrázoló köteteket viszonylag egyszerűen találtam, de a tojások leírását már sokkal nehezebb volt felkutatni. Azt hamarosan megtudtam, hogy az alak, illetve a pontos méret mellett a színezettség a meghatározás legfontosabb támpontja. Erre az egyszerű vonalzó már nem volt alkalmas: a madártojások kifinomult műszereket igényeltek. A könyvtári könyvek némelyike említette, hogy erre a célra különleges mérőkörzőt használnak: ezekkel lehet pontosan megmérni a tojás méretét és a héj vastagságát. Bátran írtam egy biológiai eszközöket forgalmazó vállalatnak (a hirdetést az Audubon magazinban láttam), és kértem tőlük egy katalógust. Elvégzett házimunkámért cserébe kaptam némi zsebpénzt, így aztán rábeszéltem anyát, hogy írjon egy csekket a postai rendelés árának kiegyenlítésére; az összeget majd én megtérítem a malacperselyemből. Mindössze 13,95 dollárért tehát hamarosan egy mérőkörzőkészlet tulajdonosa lettem. Ezután több száz órát töltöttem a legkülönfélébb madárfajok tojásainak mérésével: volt közöttük erdei fülemülerigó, narancstrupiál, vándorrigó, aranycsíz, ékfarkú lile és még annyi más.

A madártojás-meghatározás még a botanikánál is nehezebb volt, e hozzávetőleges terepi határozókönyvekkel szinte lehetetlen. Az általános madarászkönyvek tojásleírásai mindössze annyit tartalmaztak, hogy a tojás „közepes méretű, kék”, esetleg „egyedüli, fehér”. Egyre mélyebbre ástam az ornitológiai szakirodalomban, és végül rátaláltam a könyvtárban John Burroughs, John James Audubon és más 19. századi természetbúvárok poros köteteire. Hamarosan új szókincset sajátítottam el: megtudtam, hogy mi az a metrikus (nem angolszász), hogy hányféle mintázata lehet egy tojásnak (vonalkázott, foltos, pöttyös, pontozott), és hogy mi a különbség a fahéj-, a mogyoró-, a gesztenye- és a sima barna szín között. Nem volt olyan természettantanár, akit megkérdezhettem volna, sőt olyan barátom sem volt az iskolában, aki osztotta volna madarak iránti rajongásomat, így hát merőben magányos tevékenységet űztem. Abban az időben a helyi Audubon Társaság mintegy száz tagja közül szinte én voltam az egyetlen hetven évnél fiatalabb személy; egyik tagtársamról sem tudtam elképzelni, hogy a padlón térdelve madártojásokat vizsgál. Az Audubon-tagságot a szüleimtől kaptam a születésnapomra, lelkesen megnéztem az összes természetfilmjüket, amit a helyi művelődési házban vetítettek. Az idősebb madarászok időnként kedvesen meginvitáltak szombati kirándulásaikra. Szinte örökbe fogadtak, elmagyarázták, hogyan becsüljem meg a madarak egyedszámát egy vonuló rajban, és azt is, hogyan különböztessem meg az őszi vonulás idején a poszátákat – ez az amatőr madarászok egyik legnehezebb kihívása. Bár újonc voltam, a madármegfigyelés teljesen magával ragadott, ahhoz mégsem voltam elég bátor, hogy beszéljek nekik a tojásgyűjteményemről.

Anya időnként elvitt a Cornell Egyetem madártani laboratóriumába, ahol madarakat figyelve végigjártuk a tanösvényeket. A tőlünk alig egyórányi autóútra található központban volt egy nyilvános bemutató, ahol a kis tavon élő madarak hangjait bevezették a nagy ablakkal felszerelt megfigyelőszobába. Borzongató élmény volt a kanadai lúd gágogását, a tőkésrécék hápogását vagy a visszatérő vándormadarak tavaszi énekét hallani. Kétszer is előfordult, hogy legalább egy órát vártam félénken a kutatói irodák előtti folyosón abban a reményben, hogy valaki majd szóba áll egy műanyag dobozban madártojásokat szorongató kislánnyal. De reményteljes igyekezetem ellenére senki sem szólított meg. Pedig mindkét alkalommal néhány nehezen meghatározható tojást vittem magammal, abban bízva, hogy majd egy szakértő rögvest azonosítja nekem őket. Elmondani sem tudom, mekkora élmény lett volna egy madárkutatóval beszélgetni. Ma is emlékszem arra a hatalmas csalódásra, amit amiatt éreztem, hogy senki nem vett tudomást rólam, ezért én kivétel nélkül minden gyereknek válaszolok, aki megkeres.

Majd a kezembe került egy nagy, fehér tojás, amit nem tudtam meghatározni. Egy évvel később újra visszatértem a rejtélyhez: összehasonlítottam a tojást a határozókban szereplő fényképekkel, újra és újra megmértem a hosszúságát és a szélességét, hetekig gondolkodtam a megoldáson. Nagyobb volt, mint a poszáták vagy a rigók tojásai, de mindenféle egyedi színmintázat nélkül. Aztán egy szombat reggel, miközben a tojást vertem fel a rántottához, hirtelen rájöttem, hogy a megoldás mindvégig ott volt az orrom előtt. Felkaptam a tojáshéjat a kredencről, és felrohantam vele az emeletre. Szinte tökéletesen megegyezett a rejtélyes tojásommal! Egy éven keresztül fantáziáltam arról, hogy talán egy óriásalka, esetleg egy lármás daru tojása a kutatásom tárgya, aztán a végén kiderült, hogy egyszerű tyúktojásról van szó. Épp akkor olvastam el újra hősöm, Rachel Carson könyvét, a Néma tavaszt, amiben leírta, hogyan ölik meg a növényvédő szerek az énekesmadarakat, és úgy döntöttem, tervezek egy megkapóan egyszerű tudományos kísérletet. Carson a 20. században felfedezte, hogy a madarak (még a csirkék is) lenyelik a növényvédő szereket, és emiatt olyannyira elvékonyodik a tojásaik héja, hogy nem képesek kikölteni őket. Az én poros régi tojásaimat az 1800-as évek derekán gyűjtötték, vagyis nagyjából százévesek voltak akkoriban. Kivettem egy csomó 1970-es évekbeli tojást anya hűtőjéből, és mérőkörzővel megmértem a héjvastagságukat. Ezután óvatosan kettétörtem a régi tyúktojást, meghatároztam a vastagságát, majd ezt az értéket összehasonlítottam a modern tojásokéval. A százéves tojáshéj vastagsága 0,48 milliméter volt, miközben az újkori tojásé 0,28 mm (bár mérőkörzőim a jó öreg hüvelykben mértek, nem SI-mértékegységekben). Később persze megismerkedtem a statisztika tudományával, és azzal, hogy egyetlen ismétlés nem jelent meggyőző eredményt a tudományos kísérletekben, de akkoriban a módszer valóságos áttörésnek tűnt a számomra. Ezután elhelyeztem a száz év különbséggel tojt tojások vastagságát összehasonlító mini tudományos kutatói projektet egy szivardobozba, és kézzel ráírtam a címkére az eredményt. A dobozt ma is büszkén őrzöm a könyvespolcomon a tudományos felfedezés izgalmának mementójaként.

Az általános iskola felső tagozatában a három muskétásként összetartó lánybanda helyett már fiúkkal építettem erődöket a fákon. A természet iránti rajongásom egyre nőtt, szombatonként másra sem vágytam, mint madarakat megfigyelni a helyi parkokban. Minthogy megszállott listaíró vagyok, a madárfajokról is pontos nyilvántartást vezettem: a kései meggyvágó valóságos szenzációnak tűnt, ahogy a legkülönfélébb halott fákon szünet nélkül kopogtató harkályok is. Felemás áldás volt, hogy egy amerikai kisvárosban nőttem fel. Ismertük a szódás fiút.5 Gyalog mentünk iskolába, kint játszottunk a szabadban, havat lapátoltunk, áfonyát szedtünk a földeken, szentjánosbogarakat fogtunk. Persze a körzeti iskolában is voltak bántalmazó gyerekek meg kábítószer- és alkoholfüggés, egy hozzám hasonló, madarászás iránt érdeklődő különcnek tehát nem volt egyszerű barátra lelni. De eltökélten kerestem a természet iránt vonzódó társakat. Ezért írtam Duryea Mortonnak, az Országos Audubon Társaság egyik vezetőjének, akinek a nevét egy magazinban olvastam. Megírtam neki, hogy én is madarászom, és megkérdeztem, hol találhatnék hasonszőrű barátokat. Csodák csodája, Morton válaszolt a New York-i puccos irodájából, és ajánlott egy megoldást. Azt javasolta, hogy menjek el egy nyugat-virginiai nyári táborba, amit egy ornitológusbarátja, John Trott vezetett. Ez volt abban az időben az egyetlen, gyerekeknek szervezett amerikai természetbarát tábor, Morton pedig úgy gondolta, hogy a táborozók között talán találok egy másik madárszerető barátot. Bár a szüleim nem repestek az örömtől, hogy a messzi Nyugat-Virginiába szállítsanak, ráadásul a tábor díja is megterhelte a családi költségvetést, vonakodva bár, de beírattak a következő nyárra a Burgundy Természetismereti Táborba, főként abban a reményben, hogy társas tevékenységem a jövőben nem korlátozódik az elmirai hetven pluszos madarászokra. Miután egy álló napon át autóztunk a New York-i Elmirából a nyugat-virginiai Capon Bridge-be, az utolsó földút elkanyarodott egy szeszfőzde mellett, ahol a helyiek színes sokadalma élvezte munkája alkoholtartalmú gyümölcsét. Áthajtottunk egy patakon, és végül megérkeztünk a tábor területére. A látvány alapján csoda, hogy apa nem fordult sarkon azon nyomban. A tábor egyszerű volt, és dicsőségesen terpeszkedett az erdő közepén – volt ott egy patak, amelyben vízi rovarokat lehetett fogni, énekesmadaraktól zajos lombkoronák, sok kilométernyi túraösvény, madárfogó hálók a gyűrűzéshez, tűzhely, körülötte pedig a legkülönfélébb állat- és növénygyűjtő eszközök, és ami a legjobb: tizenkilenc másik gyerek, akik ugyanúgy imádták a természetet, ahogy én.

A tábor sorsfordító két hete alatt olyan barátokra leltem, akik észrevették a hangyákat, a köveket, a vadvirágokat, a szalamandrákat, a mohákat – és igen, a madarakat is! Maga volt a földi paradicsom, a két vezető, John és Lee Trott pedig élethosszig tartó mentorom lett, nemcsak nekem, sok más táborozónak is. A lányok hálótermének egyik felső ágyára osztottak be. A hálóteremben – ebben a nagyrészt nyitott építményben, amely csak paravánokkal és egymáshoz erősített fahasábokkal volt leválasztva – egy tucat lány lakott. Az első éjszaka éreztem, hogy valami elsuhan néhány centire az arcomtól. Riadtan bújtam a takaró alá, és azon töprengtem, vajon mi támadhatott meg. Másnap, amikor megemlítettem a támadót a többieknek, a táborvezető közölte, hogy egy denevér lakik a tető alatt, közvetlenül az én emeletes ágyam felett, és örüljek, hiszen a denevér megeszi az összes szúnyogot. Ez némileg csillapította a riadalmamat – de csak némileg. Aznap csendben emésztettem a hallottakat, és végül beláttam, hogy a bent lakó denevér valóban kivételes lakótárs.

A természetismereti tábor sok tekintetben megváltoztatta a természetről alkotott elképzeléseimet, nem csak a denevérekkel kapcsolatban. A madárgyűrűző sátorban a kezemben tarthattam egy élő aranycsízt, ami hatalmas spirituális élményt jelentett egy magamfajta madárrajongó számára. Megismertem az éjszakai égbolt csillagképeit, hiszen a nyugat-virginiai erdőben semmiféle mesterséges fényforrás nem zavarta az élményt. Az egyetlen sportolási lehetőség az iszapos tóban való úszás volt. Amikor pedig ezután egy ebihalat találtam a fürdőruhámban, a táborigazgató gratulált a kapáshoz, hiszen az ebihalak a tó biodiverzitásának fontos letéteményesei voltak. A félénkségem nem változott, mindent megtettem, hogy a lepedőmet tökéletesen ráncmentesre feszítsem, nehogy megszóljanak érte a napi inspekció során, amikor a hálótermek makulátlanságát ellenőrizték. Kétségbeesetten vágytam e természetbúvár csapat elfogadására. A táborban minden gyereket természettudósnak tartottak, függetlenül a társadalmi hátterétől és a nemétől, így életemben először tudtam szorosabb kapcsolatokat kialakítani a fiúkkal (meg persze a lányokkal is). A legtöbbjükkel életre szóló barátságot kötöttem, sokan hivatásos természettudósok lettek; egész felnőttkorunkban jártunk együtt madarászni és növényeket gyűjteni.

Minden táborozónak volt kutatási projektje: én úgy döntöttem, hogy meghatározom a nyugat-virginiai erdőben növő mohákat. Miután korábban foglalkoztam már a New York állam északi részén élő vadvirágokkal és fákkal, úgy éreztem, készen állok a nem virágos növények jelentette kihívásra. Emellett kellett egy ürügy arra is, hogy a tábor lenyűgöző mikroszkópját használhassam, hiszen erre szükség volt a mohák azonosításához. Harriet Tubman, miközben a földalatti vasúton kalauzolta a rabszolgákat, tökéletesen megismerte az erdei mohákat, én pedig eltökélten követtem a példáját: a tábor briológusa, vagyis mohaszakértője lettem. Annyira lelkesedtem e szőrös zöld izék iránt, hogy miután összeállítottam egy igen részletes mohagyűjteményt, Trotték megkérdezték, lenne-e kedvem a következő évben a tábor személyzetének egyik tagjaként visszatérni. Egy tizenhárom éves lány csatlakozhat a személyzethez? Le voltam nyűgözve. A szervezők buzgón hittek a „gyerekeket oktató gyerekek” elvében, ezt tartották a tanulás leghatékonyabb módjának, ezért kamaszokat vettek fel a táborozók oktatására. Úri, huszonöt dolláros bért fizettek ezért a nyári munkáért, amit én valóságos vagyonnak éreztem. Bár ugyanennyi pénzt egyetlen éjszakányi gyerekfelvigyázással megkereshettem volna otthon, Elmirában, de a tábori fizetség ennél sokkal több és közvetettebb jelentéssel bírt. Az Országos Audubon Társaságnak írt bátor levelemnek köszönhetően lett egy csapatnyi barátom, akik imádtak a madarak vonulásáról, a fák határozásáról beszélgetni, ráadásul a kisebb diákok természetismereti oktatásába is belekóstolhattam.

Tizenéves tábori tanácsadóként az első oktatási megbízatásom a dendrológiával, vagyis a fákkal volt kapcsolatos. Nem meglepő módon tapasztalatlan voltam, és továbbra is hallgatag természetű, de a táborvezető sikeresen enyhítette a szorongásomat azzal, hogy emlékeztetett, a társakkal való együtt tanulás hatékonyabb, mint ha egy osztályteremben prédikálnánk a száraz tényekről. Ettől függetlenül nagyon izgultam. A tábort megelőző télen kivettem egy halom fákról szóló könyvet a könyvtárból, és szinte faltam mindegyiket. Kártyákra jegyzeteket készítettem, ezekkel felszerelkezve érkeztem a táborba a következő nyáron hivatalos dendrológiatanárként. Egy fenséges vörös tölgy alatt, a szabadban tartottam az órákat. A táborozókkal fadetektívekké váltunk: makkokat gyűjtöttünk, megmértük a törzsek kerületét, és rovartámadás nyomai után kutatva megvizsgáltuk a leveleket. A fák szeretete no és persze a táborvezetők bátorítása együttesen átalakította a hozzáállásomat. Lelkes oktatóvá váltam. Hat nyáron keresztül dolgoztam a Burgundy Természetismereti Táborban: tanítottam arachnológiát (a pókokról), entomológiát (a rovarokról) és geológiát is. Harminc évvel később visszatértem, hogy lombkoronasétányt építsek ott, ugyanannál a csodálatos tölgynél, hogy a táborozók a fa magasban megbúvó titkait is kifürkészhessék. Gyermekkori nyári táborom lakóinak új nemzedéke is arbornautává válhat!

Otthon a gimnáziumi évek során rengeteg rétet és erdőt fedeztem fel, de arra nem volt lehetőségem, hogy hétvégenként felkeressek egy Smithsonian Intézethez hasonló létesítményt (a Washington közelében élő táborbéli barátaimmal ellentétben). A közeli műszaki vagy környezetvédő szervezetek központjaiban nem voltak diákgyakornoki lehetőségek. Elmirában a diákok általában söröshordókat csapoltak az iskola mögötti dombon, a parkolóban cigiztek, a rossz jegyeikkel dicsekedtek, vagy a People’s Place nevű, lepukkant üzlet alagsorában lógtak, ahol trapéznadrágokat árultak, és amit egy csodálatos lázadó diáktársam, bizonyos Tommy Hilfiger vezetett.

Én, akárcsak egy gyámoltalan facsemete, amely gyenge talajban küzd az életben maradásért, rájöttem, hogy a növények nagyban hasonlítanak hozzám, hiszen ők sem beszélnek. Egy társaságkedvelő csecsemőt valószínűleg vonz egy játékos kiskutya, és felcseperedve talán tűzhányót fabrikál a tudományos versenyre, én azonban a vadvirágokért rajongtam, és az anatómiájukat tanulmányoztam, többek között a termőt is. Nem a lőfegyvert,6 hanem a virág belső szerveit, ahol a szex történik. Én nem Beatles-lemezeket gyűjtöttem, hanem hatlábú bogarakat (angolul beetles). Nem lakkoztam rózsaszínűre a körmeimet, nem a legújabb frizuradivatról és ottalvós bulikról beszélgettem a barátnőimmel, hanem azt kérdeztem tőlük, lenne-e kedvük hajnalban felkelni, és madarászni menni. Elmirában az volt menő, ha valaki kerülte az iskolát, és nem került fel a dicsőségfalra. Ezzel a dilemmával minden gyenge gazdasági lábakon álló közösség állami iskolájába járó tanuló szembesült a hatvanas években. New York állam északi részén egyre súlyosbodott a munkanélküliség és az élelmiszerjegyek fémjelezte recesszió, miközben a nagyvárosokban az innováció és a modern technikai vívmányok tüzelték a gazdaságot. Amerikában felnőni lutri, gyakran az ember irányítószáma határozza meg a jövőt.

Amikor elhatároztam, hogy beadom a jelentkezésemet a Williams Egyetemre, a gimnáziumi pályaválasztási tanácsadó közölte, hogy nincs ilyen nevű felsőoktatási intézmény, biztosan a William and Mary Egyetemre gondoltam. De én tudtam jobban, korábban ugyanis beszereztem néhány egyetemi katalógust, ezekben olvastam a massachusettsi Williams Egyetemről, azon maroknyi iskolák egyikéről, amely saját erdővel büszkélkedhetett. A szóbeli felvételin rémesen ideges voltam, úgy remegtem, mint a nyárfalevél. A felvételi bizottság elnöke észrevette a jelentkezési lapomon, hogy a nyári természetismereti táborban „tanítottam pókokat” is. Nagyon komolyan rám nézett, és megkérdezte, hogy pontosan mit tanítottam nekik. Nyilvánvaló volt, hogy nem viccel. Megijedtem, hogy az írásbeli felvételin megkövetelt esszében nem fogalmaztam teljesen egyértelműen, ezért gyorsan megmagyaráztam, hogy a pókokról tanítottam gyerekeket, nem magukat a pókokat tanítottam. A kommunikációs baki miatt biztos voltam abban, hogy a Williams Egyetemre keresztet vethetek, ám néhány hónappal később, teljes elképedésemre, mégiscsak megérkezett a felvételről értesítő levél.

Amikor a gimnázium igazgatója bejelentette, hogy nem én lettem az iskolaelső, csak a második, vagyis nem én mondom a búcsúbeszédet az év végi ünnepségen, az osztálytársaim felháborodtak. Az iskolaelső ugyanis nem járt fakultációkra, ezért szerintük nem járt volna neki ez a megtiszteltetés. Legnagyobb meglepetésemre ezért az osztály úgy szavazott, hogy én mondjam a végzős beszédet. Tudományos ismereteim bővítésével töltött éveimet végül siker koronázta. A gimnázium végzős ünnepsége nagy dolog egy kisvárosban, mindenki számolta a napokat. Én ezzel szemben hetekig nem aludtam, rettegtem, hogy egy dugig tömött előadóteremben kell beszédet mondanom. A zuhany alatt gyakoroltam, hideg verítékben úszva riadtam fel, miután már álmomban is a beszédet ismételgettem; az ünnepségre készülve lassan az ideg-összeroppanás határán álltam. Aztán elkezdett esni az eső… és csak esett… esett… és esett… Az 1972-es nagy áradás bevésődött a Susquehanna folyó völgyének történetébe. Elmira folyója, a Chemug a Susquehannába torkollik. A folyó június 23-án, hajnali két óra tájban lépett ki a medréből, rengeteg gimnazista arra ébredt a tanév utolsó hetén, hogy a konyhájukban vagy a nappalijukban egy méter magas víz hömpölyög. A családokat kitelepítették. Az iskolákat bezárták. Az utakat elárasztotta a víz. A gimnázium épületében vészhelyzeti központot alakított ki a Vöröskereszt. Az egyre emelkedő víztömegből holttesteket halásztak ki. A házakban iszapbűz terjengett, a falakat ellepő penész szörnyű szagát sohasem fogom elfelejteni. A városnak egyébként is gyászosak voltak a gazdasági kilátásai, de így a jövő még sötétebbnek tűnt. Az osztálytársaimmal önkéntesként tetanuszinjekciókat adtunk be az embereknek, nem a végzős bálra szánt ruháinkat próbáltuk. Micsoda keserédes vége lett a gimnáziumi éveknek! Hivatalosan sohasem volt végzős ünnepségünk, a bizonyítványainkat néhány hónappal később postán kaptuk meg. Elmira és a környező települések soha nem heverték ki igazán az 1972-es árvizet. Az ingatlanárak beszakadtak, különösen a Chemug folyóhoz közeli házak értéktelenedtek el. Egyre több család költözött el, egyre kevesebb gyereket írattak iskolába. Az akkori gimnáziumunk ma már nem létezik. A bank, ahol apám dolgozott, leépítésre kényszerült. Apám is elveszítette az állását. Az árvíz az utolsó szög volt az amúgy is gondokkal küzdő helyi gazdaság koporsójába. Az anyatermészet nem kivételezik senkivel, amikor ítéletet hoz. Akkoriban az extrém időjárást százévente egyszer bekövetkező eseménynek, az 1972-es árvizet pedig anomáliának tartották. Nagyjából húsz évvel később a klímaváltozás gyors súlyosbodása megnövelte az árvizek gyakoriságát – ahogy az aszályokét, az erdőtüzekét és a hőhullámokét is. A jelenség a bolygó számos térségében megfigyelhető. Az elmirai árvíz a következő évtizedek eseményeinek előhírnöke volt.

Az elmúlt fél évszázadban sok minden megváltozott, nem csak az éghajlat, illetve az áradások és erdőtüzek gyakorisága. Átalakult például a növénytudomány is. Rengeteget fejlődött a növények gyűjtésének, tartósításának és meghatározásának módszertana, és azok az eljárások is, amelyek segítségével a mezőgazdászok ellenállóbb mezőgazdasági növényeket, például a betegségekre rezisztens szilfát állítanak elő. Kutatói pályám talán két legmeghatározóbb tapasztalata mégis a New York állam vidéki északi térségében töltött gyermekkoromban gyökerezik. 1. „Az egyedüllét ereje” – miközben általában egyedül jártam a természetet, nemcsak a helyi vadvirágok, de a madártojások amatőr szakértője is lettem, vagyis megtettem az első botladozó lépéseket a professzionális terepbiológussá válás útján. 2. „Kezdd lokálisan, folytasd globálisan” – ez egyben személyes visszatekintés is a pályaívemre. Én először a saját hátsó kertünket fedeztem fel, csak később tértem át a globális ökoszisztémák vizsgálatára, így lettem egyre hatékonyabb terepbiológus. A gyermekkori fán épített erőd alapján harminc évvel később több kontinensen trópusi lombkoronába vezető égi sétányok születtek. A tóparti faházunk közepén álló nagy szilfa iránti rajongásom nemzetközi erdővédelmi hivatássá növekedett. A szabadban töltött játék gyermekkori öröme – amely fejlesztette mind az öt érzékemet, hiszen megtaláltam, megérintettem, megszagoltam és meghatároztam a növényeket – sok-sok évnyi diploma előtt és után álló hallgató oktatását inspirálta. Nemcsak én magam profitáltam belőle, de hozzám hasonló nőket és különböző kisebbségek képviselőit is mentoráltam. Gyermekkori szenvedélyeimből, akár egy foltokból összevarrt takaró darabkáiból, végül valami új dolog született: én lettem a világ első arbornautáinak egyike. Valószínűleg nem a terepbiológiát választom hivatásomul, ha nincs eszményi gyermekkorom, ha nem járom a természetet. Legfőképpen a fáknak vagyok hálás. Meg az egyedüllétnek. Meg a vadvirágoknak, a leveleknek és a természet iránti kíváncsiságomnak.

Amerikai szil

(Ulmus americana)

Az amerikai szilt (Ulmus americana) először Carl von Linné rendszerezte 1753-ban, amikor megjelentette híres Species Plantarum című művét, amelyen az élőlények rendszertana alapul.

Az amerikai szil a szilfafélék családjának (Ulmaceae) tagja, amelybe hat nemzetség és negyven faj tartozik. Észak-Amerikában őshonos, elterjedési területe a keleti parton húzódik Maine-től Floridáig, nyugatra Észak-Dakotáig, délre pedig Texasig. Brit rokona, az érdeslevelű szil (Ulmus procera) egykor olyannyira gyakori volt, hogy még beceneve is van: „wiltshire-i gaznak” hívják, mert az angol tájat hajdanán a fa lombjának közvonala dominálta. Az amerikai szil hasonlóan elterjedt volt, feltűnt ártéri síkságokon, patakok partján, mocsarakban, domboldalakon, illetve a jó vízellátottságú talajjal borított élőhelyeken. Röviden: gyakorlatilag mindenütt! Minthogy magjait a szél repíti szerteszét, gyorsan terjedt, és a magok szinte azonnal ki is csíráztak. Az indiánok a szil kérgéből készített orvossággal a legkülönfélébb betegségeket gyógyították, faanyagából pedig bútorokat, padlólapokat, koporsókat, ládákat készítettek. A szilfa lombkoronája a madarak és pillangók valóságos élettel teli epicentruma, és rengeteg növényevőnek is otthont ad, így például azoknak a lárváknak, amelyek belefúrják magukat a levelek belsejébe, illetve a viaszos és egyéb pajzstetveknek. Az amerikai szil Massachusetts és Észak-Dakota hivatalos fája. Városi ültetése nagy hagyományokra tekint vissza, hiszen gyorsan nő, strapabíró, és sikeresen telepíthető az utak mellé is. Így nagyon fontos utcai fa az elterjedési területén. Rokonából, a vörös szilből (Ulmus rubra) készített főzetet gyakran alkalmazták emésztőszervi problémák enyhítésére, leveleinek érdes felületét pedig a gyarmatosítás időszakában természetes rúzsként használták a nők. Ha a vörös szil levelével keményen megdörzsölték ajkukat és orcájukat, az kipirosodott az irritáció miatt, amit szépnek találtak. Gyermekként a barátnőimmel mi is imádtuk bedörzsölni az arcunkat a vörös szil levelével: úgy tettünk, mintha tényleg ki lennénk sminkelve.

A 20. század fordulóján a szilfa volt a leggyakoribb fa a New England-i falvakban és városokban, bár abból az időből nem maradtak ránk műholdképek, hogy pontosan meg tudjuk becsülni valós számukat. A múlt század közepén azonban az amerikai szil 99 százalékát kiirtotta a szilfavészbetegség, amit egy Európából behurcolt gomba fertőzése okozott. Ez valóságos kihalási hullámot indított el Amerika északkeleti részén, majd a faj teljes elterjedési területén. Csak azok az elszigetelt példányok menekültek meg, főként Floridában és Brit Columbiában, amelyek kívül estek normális elterjedési területein, így ott nem jelent meg a betegség. A szilfavész nemcsak az amerikai szilt érintette, ugyanilyen pusztítást vitt véghez az érdeslevelűszil-állományokban is az 1970-es években. A „szilfavészgombát” (Ophiostoma novo-ulmi, más néven Ceratocystis ulmi) a Scolytus nembe tartozó kéregszúk terjesztették (később a Hylurgopinus nembe tartozók is csatlakoztak hozzájuk). A nőstény bogarak legyengült szilfák törzsét keresik fel, és annak kérge alá vájják a fészküket, amelybe aztán lepetéznek. Ha a nőstény bogáron jelen volt a gomba, akkor a bogár a petékkel együtt számos gombaspórát is az üregben hagy. Amint a fiatal bogarak kikelnek, továbbviszik a gomba spóráit más, egészséges szilfákra, amikor leszállnak, és táplálkoznak a leveleikből. A spóra megfertőzi a xilémet (a farészt), és a vízszállító edényekben szaporodik, az élesztőgombákhoz hasonlóan. Ahogy az újonnan megfertőzött szil legyengül, egyre védtelenebb lesz a haldokló fák törzsébe petéző bogarakkal szemben. A szilfavész ellen csak a kéregszúk totális kiirtásával lehetett volna védekezni, ami nagyon drága lett volna, és természetes körülmények között gyakorlatilag lehetetlen.

A 20. század folyamán az amerikai szilről megállapították a genetikusok, hogy tetraploid, vagyis a sejtjei kétszer annyi kromoszómát tartalmaznak, mint a „szokványos” diploid egyedek sejtjei. A legújabb genetikai vizsgálatok ugyanakkor feltárták, hogy egyes szilfajok diploidok; ezek ellenállóbbnak tűnnek a szilfavésszel szemben. Ha ezt a két alfajt sikerülne hibridizálni, a jövőben ellenállóbb szilfákat hozhatnánk létre, amelyeket Amerika-szerte újratelepíthetnénk. Az amerikai és az ázsiai szilek keresztezése ugyancsak növeli a gombával szembeni ellenálló képességet, ami reményt nyújt arra, hogy egyszer helyreállíthatjuk a szilfák lombkoronáit is.

Valószínűleg a szilfák adták az ihletet botanikai karrieremhez, és ezt nagyapám zseniális, fa köré épített tóparti faházának köszönhetem. A mérsékelt övi erdők fenológiájának kutatásához gyermekkori faszeretetem vezetett, ez adta a diplomamunkám alapját. Azokban az években nagyon lesújtott, amikor kivágták az egyetemi campus szilfáit. A szilfavész hatalmas csapás volt, nem csupán az erdők, de a városok számára is, hiszen a lombok nyújtotta árnyék korábban emelte az ingatlanok értékét, és felmérhetetlen ökoszisztéma-szolgáltatást nyújtott az ott lakóknak – ezt hívhatjuk természeti tőkének is. Az árnyékolás mellett a városi fák megszűrik a vizet, stabilizálják a talajt, és szenet raktároznak; csökkentik a légszennyezettséget, otthont nyújtanak számos madár-, illetve egyéb állatfajnak. A fák nyújtotta ökoszisztéma-szolgáltatások értéke dollármilliárdokban mérhető, de ehhez engednünk kell, hogy nőhessenek. Elmirában, a szülővárosomban hatalmas szilfák szegélyezték a városi utcákat egészen addig, amíg le nem tarolta őket a szilfavész. Rettentően hiányoznak.

Jegyzetek

1 Angol nyelvterületen Észak- és Dél-Amerikát külön kontinensnek tekintik, így jön ki a hét. – A ford.

2 Az élő fát jelentő latin arbor és az asztronauta szavakból. – A ford.

3 Underground Railroad: biztonságos búvóhelyek hálózata, amelyen keresztül északra szöktették a rabszolgákat az amerikai délről. – A ford.

4 A kötetben a hivatalos magyar névvel nem rendelkező fajok köznapi angol (vagy bármilyen más nyelvű) elnevezését a könnyebb érthetőség kedvéért lefordítjuk, és idézőjelben szerepeltetjük; a hivatalos magyar elnevezések idézőjel nélkül szerepelnek, illetve a latin elnevezést is feltüntetjük. – A szerk.

5 Soda jerk: szénsavas üdítőket csapoló alkalmazott Amerikában kb. 1920 és 1950 között. – A ford.

6 A szerző itt az angol pistol (pisztoly) és pistil (termő) szavak hasonlóságára utal. – A ford.

Tartalom

Előszó

Tíz jótanács terepi biológiai kutatáshoz pályakezdő arbornautáknak

Bevezető

1. Vadvirágtól nebáncsvirágig

Amerikai szil

2. Hogyan lettem erdei detektív?

Kedvenc nyíreim

3. Harminc méter magasan az égben

„Illatos kanapéfa”

4. Ki ette meg a leveleimet?

„Óriás csípőfa”

5. Halál a sivatagban

„New England-i borsmentafa”

6. Beleütközöm az „üveg lombkoronába”

Füge

7. Arbornauták egy hétre

Gyapotfa

8. Tigrisnyomok, fára mászó leopárdok, vedippalalevelek

Vedippala

9. Villámbiológia a lombok között

„Sötétvörös merantifa”

10. Bizalomépítés papok és arbornauták között

Afrikai szilva

11. Osztályterem a magasban – mindenkinek!

Tengerparti mamutfenyő

12. Megmenthetjük-e utolsó, legértékesebb erdeinket?

Kislexikon

Köszönetnyilvánítás

Név- és tárgymutató

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Vollkorn SC – SIL Open Font License