A mű eredeti címe: The Hawthorne Legacy

First published in the U.S. in 2021 by Little, Brown and Company

Hachette Book Group

1290 Avenue of the Americas, New York, NY 10104

Little, Brown and Company is a division

of Hachette Book Group, Inc.

The Little, Brown name and logo are trademarks

of Hachette Book Group, Inc.

Szöveg © Jennifer Lynn Barnes, 2021

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

Fordította: Bottka Sándor Mátyás

A borítót tervezte: Müller Péter

A történetben szereplő személyek

és események a képzelet művei.

Bármilyen hasonlatosság akár élő,

akár holt személyhez

teljességgel a véletlen műve.

Minden jog fenntartva!

A kiadvány egyetlen része sem másolható vagy tárolható

visszakereshető formában, és nem továbbítható

semmilyen módon, semmilyen eszközön

a kiadó előzetes írásos engedélye nélkül.

Továbbá nem hozható forgalomba

más kötésben vagy borítóval,

mint amiben kiadták, és ez a feltétel az esetleges

alvállalkozókra is vonatkozik.

ISBN 978 963 324 809 6 (papír)

ISBN 978 963 614 038 0 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

1037 Budapest, Montevideo u. 9.

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

E-book: Scriptor Kft.

Charlie-nak

1. fejezet

– Mondd el még egyszer, mi történt, amikor először sakkoztatok a parkban! – Jameson arcán egyetlen gyertya fénye táncolt csak, de még ebben a halvány megvilágításban is láttam a csillogást mélyzöld szemében.

Jameson Hawthorne-t semmi – és senki – nem hozta úgy lázba, mint egy jó kis rejtély.

– Nem sokkal anyám temetése után történt – meséltem. – Néhány nappal, talán egy héttel később.

Kettesben beszélgettünk a Hawthorne-ház alatti alagutak egyikében, itt senki sem hallgathatott ki minket. Kevesebb mint egy hónap telt el azóta, hogy megérkeztem ebbe a valóságos texasi kastélyba, és egy hét azóta, hogy megfejtettük annak rejtélyét, miért is kerültem ide.

Már ha megfejtettük egyáltalán.

– Anyámmal rendszeresen jártunk sétálni abba a parkba. – Becsuktam a szemem, hogy a tényekre összpontosítsak, és ne arra, milyen hévvel csügg Jameson minden egyes szavamon. – Ez is az egyik játékunk volt, a Céltalan Őgyelgés. – Összeszedtem magam, nehogy maga alá temessen az emlék súlya, és kinyitottam a szemem. – A temetése után néhány nappal elindultam a parkba. Életemben először nélküle. A tó mellett kisebb csődület fogadott, az emberek egy csukott szemmel, rongyos takarók alatt a járdán fekvő pasas köré gyűltek.

– Egy csöves köré. – Jameson ismerte a történetet, mégis a szokásos lézerpontos figyelmével összpontosított rám.

– Mindenki azt hitte, hogy részeg. Vagy halott. De ekkor felült. Láttam, hogy egy rendőr törtet felénk a tömegen át.

– Ezért megszólítottad – fejezte be a gondolatot Jameson. Mélyen a szemembe nézett, ajka szélén mosoly bujkált. – És megkérdezted, akar-e sakkozni veled.

Nem számítottam rá, hogy Harry elfogadja a kihívást. Arra meg végképp nem, hogy még nyer is.

– Ezután minden héten játszottunk – folytattam. – Néha hetente kétszer-háromszor is. A nevénél többet mégse árult el magáról soha.

És még az sem volt igaz. Nem is Harrynek hívták. Hazudott nekem. Így kerültem hát egy alagútba Jameson Hawthorne társaságában. És ezért nézett ő rám már megint úgy, mintha valami kihívás lennék: rejtély, amit ő, és csakis ő fejthet meg.

Nem lehet ugyanis véletlen, hogy Tobias Hawthorne, a milliárdos olyan idegenre hagyta a teljes vagyonát, aki ismerte az ő halottnak vélt fiát.

– Biztos vagy benne, hogy Toby volt az? – kérdezte Jameson.

Szinte vágni lehetett közöttünk a feszültséget.

Egy ideje már nem sok dologban voltam biztos, de ebben speciel igen. Három hete még hétköznapi lány voltam, egyik napról a másikra éltem, kétségbeesetten próbáltam átvészelni a gimit és összekaparni egy ösztöndíjat, hogy kiszabaduljak addigi életemből. Aztán tök váratlanul megtudtam, hogy az ország egyik leggazdagabb embere meghalt, és engem is megemlített a végrendeletében. Tobias Hawthorne több milliárd dollárt hagyott rám, és nekem lövésem sem volt, hogy miért. Jamesonnal két hétig fejtettük a rejtvényeket, és követtük a nyomokat, amiket az öreg hagyott, hogy kiderítsük. Miért én? Hát a nevem miatt. Meg a születésnapom miatt. Meg mert Tobias Hawthorne mindenét feltette arra a gyenge lapra, hogy én valahogy össze tudom rántani a teljesen szétcsúszott családját.

Legalábbis ennyi derült ki az öreg utolsó játékából.

– Biztos vagyok benne – jelentettem ki. – Toby életben van. És ha a nagyapád tudott erről, ami még mindig nagy kérdés, akkor feltételezhetjük, hogy vagy azért választott engem, mert ismertem Tobyt, vagy eleve ő intézte úgy, hogy mi ketten összefussunk.

Ha valamit megtudtam eddig a halott milliárdosról, akkor az az, hogy szinte bármit képes volt megszervezni, és szinte bárkit képes volt manipulálni. Ráadásul élt-halt a rejtélyekért, rejtvényekért és fejtörőkért.

Pont úgy, mint Jameson.

– Elképzelhető, hogy nem aznap találkoztál először a nagybátyámmal? – Jameson közelebb lépett, szinte égetett a belőle áradó vad, zabolátlan energia. – Gondolj csak bele, Örökösnő! Azt mondtad, hatéves korodban futottál össze először és utoljára a nagyapámmal a vendéglőben, ahol anyád pincérkedett, igaz? Ott hallotta meg a teljes neved.

Avery Koizi Ginks, aminek a betűit átrendezve megkapjuk, hogy „van egy kis rizikó”. Ez Tobias Hawthorne szavajárása volt, egy hozzá hasonló ember az ilyen nevet egy életre megjegyzi.

– Igaz – bólintottam.

Jameson ekkor már közel volt hozzám. Túl közel. A Hawthorne fiúk mindegyikéből delejező erő áradt, mintha nem e világból valók lennének. Mind tudtak hatni az emberre, Jameson pedig kifejezetten ügyesen használta ezt a képességét, hogy elérje, amit akar. És most akar tőlem valamit.

– Mit keresett a nagyapám, egy texasi milliárdos, akire egész csapat privát séf főz, egy világvégi, lepukkant kajáldában Connecticutban?

Az agyam ezerrel pörgött.

– Szerinted keresett ott valamit?

Jameson jelentőségteljesen rám nézett.

– Vagy valakit. Nem lehet, hogy Tobyt kereste az öreg, és véletlenül téged talált meg?

Különös hangon mondta azt, hogy „téged”. Mintha én lennék valaki. Mintha számítanék. De ezt a kört már lefutottuk.

– És a többi, az mind csak vicc? – kérdeztem rá, és lesütöttem a szemem. – A nevem meg hogy a születésnapom egyben Emily halálának a napja? Az egész rejtvény, amit a nagyapád nekünk hagyott, mind csak kamu?

Jameson nem is reagált arra, hogy Emilyt említettem. Teljesen beleélte magát a rejtélybe, ilyenkor semmi sem zökkenthette ki. Még Emily sem.

– Kamu – mondta. – Vagy figyelemelterelés.

Felemelte a kezét, és kisimított az arcomból egy elszabadult hajtincset. Minden idegvégződésem felizzott. Elhúztam a fejem.

– Ne nézz így rám! – szóltam rá komolyan.

– Hogyan? – kérdezett vissza.

Keresztbe fontam a karom, és szigorúan a szemébe néztem.

– Mindig bűbájüzemmódba kapcsolsz, amikor akarsz valamit.

– Ah, Örökösnő, minden szavad megannyi tőrdöfés tiszta szívembe! – Be kéne tiltani, hogy valaki olyan jól nézzen ki, mint Jameson, amikor vigyorog. – Én csak annyit kérek, hogy túrd fel egy kicsit mélyebben az emlékeidet. A nagyapám mindig négy dimenzióban gondolkodott. Könnyen lehet, hogy több oka is volt annak, hogy téged választott örökösének. Gyakran mondogatta: miért ütnék le két legyet egy csapásra, amikor tizenkettőt is leüthetek?

Volt valami a hangjában és abban, ahogyan rám nézett, ami miatt annyira könnyű lett volna fejest ugrani ebbe az egészbe. A lehetőségekbe. A rejtélyekbe. Őbelé.

De én nem szoktam elkövetni kétszer ugyanazt a hibát.

– Mi van, ha rossz oldalról közelíted meg az egészet? – vetettem fel, és elfordultam tőle. – Mi van, ha a nagyapád nem is tudta, hogy Toby életben van? Mi van, ha Toby volt az, aki észrevette, hogy az öreg figyel engem, és rájött, hogy rám akarja hagyni a vagyonát?

Az a Harry, akit én ismertem, veszett jó sakkozó volt. Lehet, hogy nem véletlenül botlottam bele aznap a parkban, hanem ő talált rám.

– Biztos van valami, ami felett elsiklunk – jelentette ki Jameson, és megállt mögöttem. – Vagy… – duruzsolta közvetlen közelről a tarkómnak – talán te titkolsz el valamit.

Olyan hatalmasat nem tévedett. Nem volt szokásom minden lapomat kiteríteni mások előtt, engem nem úgy raktak össze. Jameson Hawthorne pedig még csak meg sem próbált megbízhatónak tűnni.

– Már értem, Örökösnő. – Szinte hallottam a gunyoros mosolyt a hangjában. – Ha te ilyen szabályok szerint akarsz játszani, rendben. Emeljünk egyet a téten!

Megfordultam, és megálltam előtte. Igen ám, csak szemtől szembe sokkal nehezebb volt elfelejteni, milyen, amikor Jameson Hawthorne megcsókol valakit. Nem félszeg. Nem gyengéd. De nem is igaz – emlékeztettem magam. Számára én csak a rejtély része voltam, a kirakó egy darabja, amit használnia kellett. És még most is csak eszköz vagyok.

– Nem csinálhatsz mindenből játékot – közöltem vele.

– Lehet, hogy éppen ez a baj – vágott vissza villanó szemmel. – Talán éppen ezért járatjuk üresen az agyunkat egy alagút mélyén, ezért haladunk körbe-körbe ahelyett, hogy előbbre jutnánk. Mert ez nem egy játék. Még. A játéknak szabályai vannak. És győztese. De már tudom, mi kell ahhoz, hogy megoldjuk Toby Hawthorne rejtélyét: egy kis motiváció.

– Milyen motiváció? – néztem rá gyanakodva.

– Mit szólnál egy fogadáshoz? – Jameson felvonta a szemöldökét. – Ha én jövök rá előbb a titok nyitjára, te megbocsátod és elfelejted, hogy egy csöppet eltévelyedtem, miután megfejtettük a Fekete-erdőt.

A fekete-erdei nyom alapján jöttünk rá, hogy a volt barátnője éppen az én szülinapomon halt meg. Ekkor vált nyilvánvalóvá, hogy Tobias Hawthorne nem azért választott, mert különleges vagyok, hanem mert tudta, hogy ez hatással lesz az unokáira. Jameson attól fogva átnézett rajtam.

– Ha viszont én győzök – néztem mélyen a zöld szemébe –, elfelejted, hogy csókolóztunk, és nem is próbálsz elcsábítani soha többé.

Az egy dolog, hogy nem bíztam Jamesonban, de magamban még kevésbé bízhattam, amikor a közelében voltam.

– Megegyeztünk. – Tett egy lépést előre, megállt mellettem, és közelebb hajolt. – Kezdődjön a játék, Örökösnő! – súgta a fülembe.

2. fejezet

Miután megkötöttük a fogadást, Jameson az egyik irányba indult az alagúton, én meg a másikba. A Hawthorne-ház annyira hatalmas volt, hogy három hét alatt sem sikerült bejárnom az egészet. Egy évet is simán eltölthet itt valaki anélkül, hogy megismerné az összes titkos átjárót és rejtekhelyet. És akkor az alagútrendszerről még nem is beszéltem.

Én szerencsére gyorsan tanultam. Az edzőtermi szárny alól egy leágazó alagúton átvágtam a zeneszoba alá, végig a napszoba alatt, majd egy rejtett lépcsőn fel a nagyterembe. Ahol szembetalálkoztam Nash Hawthorne-nal, aki hátát hanyagul a kandallónak vetve várt valakire.

– Helló, kölyök! – Nashnek a szeme se rebbent, amikor csak úgy felbukkantam a semmiből.

Ránézésre a legidősebb Hawthorne testvér körül az egész kastély összedőlhetett volna, ő akkor is ugyanúgy ejtőzött volna tovább a kandallónak dőlve. Nash szerintem még a halált is csak a cowboykalapjának egy pöccintésével üdvözölné.

– Szia – köszöntem vissza.

– Nem futottál össze véletlenül Graysonnal? – kérdezte a maga elnyújtott texasi tájszólásában, amitől úgy tűnt, mintha még beszélni is lusta lenne.

Ez nem tompította a kérdés élét.

– Nem – válaszoltam szándékosan kurtán, kifejezéstelen arccal.

Grayson és én mostanában tisztes távolságot tartottunk egymástól.

– Gondolom, arról sem tudsz, mit mondhatott Gray anyánknak, mielőtt elköltözött a házból.

Skye Hawthorne, Tobias Hawthorne fiatalabb lánya és a négy Hawthorne unoka anyja megpróbált megöletni. Az, aki a ravaszt meghúzta, börtönbe került, Skye pedig kénytelen volt kiköltözni. Mert Grayson kényszerítette rá. „Mindig meg foglak védeni – mondta nekem. – De ez… hogy mi… Ezt nem lehet, Avery.”

– Fogalmam sincs – közöltem egykedvűen.

– Sejtettem – kacsintott rám Nash. – A nővéred és az ügyvéded a keleti szárnyban keres.

Ennél sokatmondóbban nem is fogalmazhatott volna. Az ügyvédem ugyanis a srác egykori menyasszonya, a nővérem pedig… Azt nem tudtam pontosan, Libbyvel hányadán állnak.

– Kösz – biccentettem, de a kanyargó lépcsőn a Hawthorne-ház keleti szárnyába érve nem indultam sem Libby, sem Alisa keresésére.

Fogadást kötöttem Jamesonnal, és meg is akartam nyerni. Így hát az első megálló: Tobias Hawthorne irodája.

A szobában egy mahagóni íróasztal állt, mögötte pedig a falon kisebb kiállítás tele trófeákkal, szabadalmakkal és könyvekkel. Mindegyiken ott virított a Hawthorne név, hogy el ne felejtsem: a Hawthorne unokákról sok minden elmondható, de az nem, hogy hétköznapi emberek lennének. Minden lehetőség adott volt számukra, cserébe a nagyapjuk elvárta, hogy kiválóan teljesítsenek. De nem azért jöttem, hogy megcsodáljam az eredményeiket.

Leültem az asztalhoz, és kinyitottam a titkos rekeszt, amit nemrég fedeztem fel. Egy dosszié feküdt benne, a dossziéban pedig rólam készült fotók. Rengeteg fénykép sok évre visszamenően. Az éttermi, sorsszerű találkozásunk óta Tobias Hawthorne alaposan rajtam tartotta a szemét. Vajon tényleg csak a nevem miatt? Vagy más oka is volt rá?

Végiglapoztam a képeket, és előhúztam kettőt. Jameson az alagútban rátapintott: tényleg nem árultam el neki mindent. Volt ugyanis két fényképem, amin látszik mellettem Toby, bár a fotósnak mindkétszer csak a feje hátulját sikerült lekapnia.

Vajon Tobias Hawthorne ennyiből felismerte a fiát? Talán „Harry” észrevette, hogy megfigyelnek minket, és szándékosan fordult el a kamerától?

Nyomnak ez elég gyenge. A dosszié csak annyit bizonyít, hogy Tobias Hawthorne már évekkel „Harry” felbukkanása előtt is megfigyeltetett. Félretettem a képeket, és elővettem a születési anyakönyvi kivonatomat. Anyám aláírása szép és rendezett volt rajta, apámé meg a dőlt folyóírás és a nyomtatott nagybetűk különös keveréke. Tobias Hawthorne szövegkiemelővel kihúzta az apám aláírását és a születési dátumomat.

10. 18. Azt már tudtam, hogy ez miért fontos. Grayson és Jameson ugyanabba a lányba, Emily Laughlinba volt szerelmes. Az ő október 18-i halála éket vert a két fiú közé, az öreg meg azt akarta, hogy valahogy békítsem ki őket. De vajon miért jelölte meg apám aláírását? Ricky Ginks egy zűrös lúzer volt, aki még arra sem vette a fáradságot, hogy felhívjon, amikor anya meghalt. Ha rajta múlt volna, árvaházban kötök ki. Meredten bámultam Ricky aláírását, és bűvöltem a betűket, árulják már el, miért emelte ki őket az öreg.

Nem árulták el.

Hallottam magamban anya hangját: „Van egy titkom… – mondta jóval azelőtt, hogy Tobias Hawthorne beleírt a végrendeletébe – a születésed napjáról.”

Nem tudom, mire utalt ezzel, és most, hogy meghalt, nem is fogok már rájönni soha. Egyet tudtam csak biztosan: nem vagyok Hawthorne. Ha apám neve a születési anyakönyvi kivonaton nem lett volna elég, a DNS-tesztből kiderült, hogy az ereimben nem csörgedezik Hawthorne-vér.

De akkor miért keresett meg Toby? Megkeresett egyáltalán? Eszembe jutott, hogy Jameson szerint a nagyapja tizenkét legyet ütött egy csapásra. Újra átnyálaztam a dossziét, megpróbáltam kihámozni belőle valamit. Mi az, amit nem vettem észre? Mert valami biztosan van itt…

Egyetlen kopogás figyelmeztetett csak, mielőtt elfordult a kilincs az ajtón. Kapkodva összeszedtem a dokumentumokat, és elsüllyesztettem a dossziét a titkos rekeszben.

– Hát itt van! – Alisa Ortega, az ügyvédem maga volt a megtestesült professzionalizmus. Felvonta a szemöldökét, és rám villantotta jellegzetes pillantását. Ezt magamban csak Alisa-stírnek hívtam. – Joggal feltételeztem hát, hogy megfeledkezett a meccsről?

– A meccsről… – Lassan ismételtem meg, mert nem tudtam biztosan, miről beszél.

Mióta átléptem a Hawthorne-ház küszöbét, folyamatosan meccseket játszottam szinte mindenkivel. Nekem legalábbis ez volt az érzésem.

– A focimeccsről – világosított fel az ügyvédem egy újabb Alisa-stír kíséretében. – Ha be kívánjuk vezetni önt a texasi társasági életbe, ez a második felvonás. Most, hogy Skye távozott a Hawthorne-házból, különösen ügyelnünk kell a látszatra. Mi akarjuk irányítani a közbeszédet. Ez egy Hamupipőke-történet, nem pedig botrány. Csakhogy önnek ehhez el is kell játszania Hamupipőkét. Méghozzá nagy nyilvánosság előtt, amilyen gyakran és meggyőzően csak lehet. Kezdetnek használatba kell vennie a tulajdonosi páholyt.

Tulajdonosi páholy. Kezdett derengeni valami.

– A meccs – szajkóztam most már kicsit értelmesebben. – Mármint az NFL-meccs. Merthogy van egy csapatom.

Ez még mindig annyira felfoghatatlannak tűnt, hogy majdnem sikerült elvonnia a figyelmemet Alisa mondandójának első feléről. Skye ügyéről. A Graysonnal kötött alkum szerint senkinek sem szólhattam egy szót sem arról, milyen szerepet játszott Skye a gyilkossági kísérletben. Cserébe Grayson elintézett vele mindent.

Éppen úgy, ahogy megígérte.

– A tulajdonosi páholyban negyvennyolc szék található – váltott fejtágító üzemmódba Alisa. – A tervezett ülésrendet már hónapokkal előbb rögzítjük. Kizárólag VIP-vendégek számára. Ez nem csak a fociról szól, többtucatnyi fontos embert fogadunk: politikusokat, cégvezetőket, celebeket. Később pedig kihasználjuk ezeket a kapcsolatokat. Orennel ellenőriztettem minden mai meghívottat, és rendeltem hivatásos fényképészt a stratégiailag fontos képek elkészítéséhez. Landon megírta a sajtónyilatkozatot, egy órával a meccs kezdete előtt adja majd ki. Már csak egy bizonytalan pont van… – Tapintatosan elhallgatott.

Megadóan felsóhajtottam:

– Én?

– Ez egy Hamupipőke-történet – emlékeztetett Alisa. – Mit gondol, Hamupipőke mit venne fel az első NFL-meccsére?

Ez biztosan beugratós kérdés.

– Mondjuk, valami ilyesmit? – robbant be az ajtón Libby tetőtől talpig Lone Stars-mezben, hozzáillő sállal, kesztyűvel és cipővel. Még a kék haját is vastag, kék és aranyszínű szalaggal kötötte copfba.

Alisa kényszeredetten elmosolyodott.

– Igen – bólintott. – Valami ilyesmit. Leszámítva a fekete rúzst, a fekete körömlakkot és a nyakörvet.

A nővérem volt a legkedélyesebb gót a világon, Alisa pedig nem értékelte a stílusát.

– Mint már említettem – folytatta nyomatékosan –, a mai esemény különösen fontos. Avery eljátssza Hamupipőkét a kamerák kedvéért. Én elvegyülök a vendégek között, és felmérem, ki melyik oldalon áll az örökösödési ügyben.

– Miért, hány oldal van? – kérdeztem rá.

Úgy tudtam, Tobias Hawthorne végrendelete kikezdhetetlen, a család pedig már letett róla, hogy megtámadja.

– Soha nem árt biztosítani magunknak a nagy hatalmú szereplők támogatását – kente el a választ az ügyvédem. – És azt akarjuk, hogy a szövetségeseink nyugodtan aludjanak.

– Remélem, zavarok. – Nash úgy tett, mintha csak véletlenül botlott volna belénk, és nem ő figyelmeztetett volna, hogy Alisa és Libby engem keres. – Folytasd csak, Lee-Lee! – vetette oda az ügyvédemnek. – A nyugodt alvásról beszéltél éppen.

– Tudatnunk kell az emberekkel, hogy Avery nem akar felfordulást csinálni. – Alisa kerülte Nash pillantását, ahogyan az ember a napra sem néz rá egyenesen. – Nagyapádnak számos befektetése és érdekeltsége, kiépített üzleti és politikai kapcsolatrendszere volt. Ezeket gondosan egyensúlyban kell tartani.

– Lee-Lee ezzel azt akarja mondani – fordított nekem Nash –, hogy biztosítani akar mindenkit, hogy a McNamara, Ortega és Jones ügyvédi iroda tökéletesen ura a helyzetnek.

A helyzetnek – merült fel bennem a kérdés –, vagy nekem? Nem rajongtam az ötletért, hogy bárki uralkodjon felettem. Elvileg az iroda dolgozott nekem, nem fordítva.

Erről eszembe jutott valami.

– Alisa! Emlékszik, megkértem, hogy juttasson némi pénzt egy barátomnak.

– Harrynek, igaz? – válaszolta, de az volt az érzésem, hogy igazából egyszerre három dologra figyel: a kérdésemre, a ma esti nagy haditervének megvalósítására és arra, ahogy Nash elmosolyodik Libby ruhája láttán.

Nekem viszont nagyon nem hiányzott, hogy az ügyvédem figyelmét elvonja az, hogyan néz az exe a nővéremre.

– Igen. Sikerült odaadnia neki a pénzt? – erőltettem a kérdést.

A legegyszerűbb ugyanis az lett volna, ha megtalálom Tobyt, méghozzá azelőtt, hogy Jamesonnak sikerül felkutatnia őt.

Alisa erőszakkal elfordította a szemét Libbyről és Nashről.

– Az embereim sajnos nyomát sem találták az ön Harry barátjának – közölte szárazon.

Elgondolkodtam, mit jelenthet, hogy Toby Hawthorne néhány nappal anyám halála után felbukkan a parkban, majd alig egy hónappal a távozásom után már csak hűlt helye marad.

– Most pedig – csapta össze a tenyerét Alisa – nézzük a ruhát!

3. fejezet

Soha életemben nem láttam még focimeccset, de a Texas Lone Stars csapat új tulajdonosa ilyet nyilván nem nyilatkozhat a riporterseregnek, ami a stadion előtt megálló terepjárómat megrohanta. Ahogyan azt sem árulhattam el, hogy a vállamat szabadon hagyó focimezben és acélkék cowboycsizmában kábé úgy éreztem magam, mint valami farsangi jelmezben.

– Húzza le az ablakot! – utasított Alisa. – Mosolyogjon, és kiáltsa, hogy hajrá, Lone Stars!

Nem akartam lehúzni az ablakot. Nem akartam mosolyogni. Kiabálni meg végképp nem, mégis megtettem mindezt. Mert ez egy Hamupipőke-történet, én pedig a főszereplője.

– Avery!

– Nézzen ide, Avery!

– Új tulajdonosként mit vár a csapattól az első meccsen?

– Mit szól a hírekhez, melyek szerint ön bántalmazta Skye Hawthorne-t?

Nem sok médiaoktatásban volt még részem, de az ordítozó riporterek kérdéssortüzének kezelésére vonatkozó fő szabályt már tudtam: „Ne válaszolj!” Nagyjából nem is nyilatkozhattam mást, mint hogy izgatott vagyok, hálás, szóhoz sem jutok, és hihetetlenül lenyűgöző ez az egész.

Így hát mindent elkövettem, hogy izgatottnak, hálásnak és lenyűgözöttnek is érezzem magam. Majdnem százezer ember jött el a ma esti meccsre, és világszerte milliók szurkolnak majd a csapatnak. Az én csapatomnak.

– Hajrá, Lone Stars! – kiáltottam, és fel akartam húzni az ablakot, de épp, amikor az ujjam a gombhoz ért, kivált a tömegből egy alak.

Nem riporter. Hanem az apám.

Ricky Ginks számára én egész életemben csak egy futó kellemetlenség voltam, vagy még az sem. Több mint egy éve a színét sem láttam. Most meg, hogy milliárdos lett belőlem, rögtön előkerült.

Elfordultam tőle és a lesifotósoktól, majd felhúztam az ablakot.

– Ave? – szólalt meg Libby tétován, miközben a golyóálló terepjárónkat elnyelte a stadion alatti privát parkoló.

A nővérem örök optimista volt, mindenkiben csak a jót látta, még abban a férfiban is, aki soha életében két fűszálat sem tett keresztbe értünk.

– Tudtad, hogy itt lesz? – kérdeztem fojtott hangon.

– Dehogy! – vágta rá Libby. – Esküszöm, fogalmam sem volt. – Ráharapott az alsó ajkára, elkente rajta a fekete rúzst. – De csak beszélni akar veled.

Naná!

A vezetőülésen ülő biztonsági főnököm, Oren leállította a kocsit a parkolóban, és nyugodtan az adóvevőjébe szólt:

– Helyzet van az északi bejárat mellett. Csak megfigyelés közbeavatkozás nélkül, de részletes jelentést kérek.

Vannak előnyei is, ha az ember milliárdos, és egy volt kommandósokból álló csapat vigyáz rá. Annak az esélye például, hogy bárki hívatlanul a közelembe férkőzzön, szinte nulla. Így el tudtam fojtani az érzelmeket, amik Ricky felbukkanása után rám törtek, és kiléptem az autóból a világ egyik legnagyobb stadionja alatt.

– Vágjunk bele – mondtam.

– Csak hogy tudd – közölte Alisa, miközben kiszállt a kocsiból –, az irodánknak nem jelentene gondot kezelni az apádat.

Vannak előnyei annak is, ha az ember egy komoly ügyvédi iroda egyetlen ügyfele.

– Jól vagy? – folytatta Alisa.

Nem volt az az érzelgős típus, ezért valószínűleg inkább azt akarta felmérni, gondot okozok-e majd neki ma este.

– Jól – bólintottam.

– Miért ne lenne jól?

A mély, selymes hang a hátam mögött nyíló liftajtóból csendült fel. Megfordultam, és hét nap után először megpillantottam Grayson Hawthorne-t. Világos haját, fagyosszürke szemét és az arccsontját, ami olyan éles volt, hogy az már fegyvernek minősül. Két hete azt mondtam volna, ő a legfelfuvalkodottabb, legönelégültebb és legarrogánsabb seggfej, akivel valaha találkoztam.

Ma már nem tudtam biztosan, mit gondoljak Grayson Hawthorne-ról.

– Miért ne lenne Avery jól? – ismételte meg a kérdést nyomatékosabban, miközben kilépett a felvonóból.

– A lúzer apám előmászott a pöcegödörből – motyogtam. – De semmi gond.

Grayson végigmért, mélyen a szemembe nézett, majd Orenhez fordult.

– Veszélyt jelent rá?

„Mindig meg foglak védeni – esküdött meg. – De ez… hogy mi… Ezt nem lehet, Avery.”

– Nincs szükségem a pátyolgatásodra – közöltem élesen Graysonnal. – Rickyvel szemben réges-rég megtanultam megvédeni magam. – Elmeneteltem mellette, és bevonultam a liftbe, amivel ő érkezett az előbb.

Már megtanultam a trükköt: akit elhagynak, nem engedheti meg magának, hogy vágyakozzon azután, aki elment.

Egy perccel később kiléptem a liftajtón a tulajdonosi páholyba Alisa és Oren között, és még csak vissza sem néztem Graysonra. Ő nyilván már járt itt előttem, mert innen érkezett a lifttel. Biztosan a vendégekkel smúzolt. A hátam mögött.

– Avery, hát ideért! – Zara Hawthorne-Calligaris vékony gyöngysort viselt a nyakában, és pengeéles mosolyából ítélve valószínűleg képes lett volna megfojtani vele bárkit, ha úgy tartja kedve. – Nem voltam biztos benne, hogy megtisztel minket a jelenlétével ma este.

És nagyon szívesen eljátszottad volna helyettem a vendéglátó anyakirálynő szerepét – állapítottam meg magamban. Eszembe jutott, mit mondott Alisa a nagy hatalmú szereplőkről és szövetségesekről meg a befolyásról, amit egy páholyjegyért cserébe szerezhetünk.

Akkor hát, ahogy Jameson mondaná: kezdődjön a játék!

4. fejezet

A tulajdonosi páholyból pazar kilátás nyílt a felezővonalra, de egy órával a kezdőrúgás előtt még senki sem figyelt a pályára. A páholy hátrafelé kiszélesedett, és a széksoroktól távolodva egyre inkább hasonlított egy előkelő bárra vagy klubra. Aznap este én voltam a fő attrakció: egy különc, egy idegen, egy felöltöztetett bábu. Örökkévalóságnak tűnt, amíg mindenkivel kezet fogtam, pózoltam a fotósnak, és úgy tettem, mintha érteném a focis vicceket. Sikerült nem megbámulnom egy popsztárt, egy volt alelnököt és egy óriási techvállalat vezetőjét, aki valószínűleg egy pisiszünet alatt többet keresett, mint mások egész életükben.

Az agyam egy időre ledobta az ékszíjat, amikor meghallottam, hogy valakit felségnek szólítanak, és rájöttem, hogy egy igazi uralkodócsalád egyik tagja is a vendégek között van.

Alisa megérezhette, hogy kezdek besokallni, mert kezét lágyan a vállamra tette – gondolom, hogy ne tudjak elmenekülni –, és azt mondta:

– Hamarosan kezdődik a mérkőzés. Talán foglaljon helyet!

Félidőig bírtam, aztán tényleg leléptem. De Grayson elállta az utamat. Szó nélkül biccentett a fejével az egyik irányba, és megindult. Biztos volt benne, hogy követni fogom.

Én meg önkéntelenül követtem is. Egy második lifthez.

– Ez felfelé megy – közölte.

Sejtettem, hogy Graysonnal kettesben elmenni valahová nem túl jó ötlet, de mivel a másik lehetőségem a bájolgás volt, megkockáztattam a dolgot.

Némán utaztunk a liftben egy kisebb, ötszékes, teljesen üres páholyba. Innen még jobban látszott a pálya.

– A nagyapám sem bírta a végtelenségig a bájcsevegést. Amikor elege lett, mindig idejött – magyarázta Grayson. – Csak én és a testvéreim tarthattunk vele.

Leültem, és végignéztem a stadionon. Hatalmas volt a tömeg, a nézőtéri káosz, az emberekből áradó energia. Önmagában a hangzavar is túl sok lett volna nekem, de idefent teljes volt a csend.

– Arra számítottam, hogy Jameson kísér el a meccsre. – Grayson nem ült le mellém, mintha nem bízott volna magában eléggé ahhoz, hogy túl közel merészkedjen hozzám. – Mostanában sok időt töltötök kettesben.

Ezzel felhúzott, bár azt nem tudtam volna megmondani, hogy miért.

– Az öcséd és én fogadást kötöttünk.

– Miféle fogadást?

Egyáltalán nem állt szándékomban válaszolni, de amikor a tekintetem végigfutott rajta, kimondtam az egyetlen dolgot, amivel tutira ki tudom billenteni az egyensúlyából.

– Toby életben van.

Más talán észre sem vette volna Grayson reakcióját, de én láttam, hogy megremegett. Szürke szemét most már egyenesen rám szegezte.

– Hogy mondod?

– A nagybátyád él, és azzal szórakozik, hogy csövesnek tetteti magát New Castle-ben, Connecticut államban. – Lehet, hogy ezt finomabban is előadhattam volna.

Grayson most már közelebb lépett, és nagy kegyesen leült mellém. A térde között összefont kezén látszott, hogy minden izma pattanásig feszül.

– Egészen pontosan miről beszélsz, Avery?

Nem voltam hozzászokva, hogy a keresztnevemen szólít. Megütköztem rajta, de már nem szívhattam vissza, amit kimondtam.

– A nagyanyád medáljában láttam Toby arcképét. – Becsukott szemmel felidéztem a pillanatot. – És felismertem őt. Nekem azt mondta, Harrynek hívják. Több mint egy éven át minden héten sakkoztam vele a parkban. – Kinyitottam a szemem. – Jameson és én nem tudjuk, mi történhetett. Még nem tudjuk. De fogadtunk, hogy melyikünk deríti ki elsőként.

– Kinek beszéltél erről? – szegezte nekem a kérdést Grayson halálosan komolyan.

– A fogadásról?

– Tobyról.

– Nagyanyád ott volt, amikor rájöttem. El akartam mondani Alisának is, csak…

– Ne tedd! – vágott a szavamba. – Egy hangot se szólj erről senkinek, megértetted?

Rámeredtem.

– Kezdem úgy érezni, hogy nem értettem meg.

– Anyámnak nincs alapja vitatni a végrendeletet. A nagynénémnek sincs alapja vitatni a végrendeletet. De Tobynak? – Graysont nevelték a családi vagyon örökösének. A négy Hawthorne unoka közül egyértelműen őt érintette legérzékenyebben, hogy kizárták az örökségből. – Ha Toby valóban életben van, ő az egyetlen a világon, aki érvényteleníttetheti az öreg végakaratát.

– Ezt úgy mondod, mintha az rossz lenne – csodálkoztam. – Rám nézve nyilván az, de a te szempontodból…

– Nem tudhatja meg sem az anyám, sem Zara, sem a McNamara, Ortega és Jones.

Jamesonnal már egy hete erről a fordulatról beszéltünk, de mindig csak a rejtély részéről, és soha nem arról, mi történhet, ha Tobias Hawthorne elveszett örököse hirtelen előkerül.

– Egy kicsit sem vagy kíváncsi, mit jelent ez? – kérdeztem.

– Pontosan tudom, mit jelent – vágta rá idegesen Grayson. – Most magyaráztam el neked.

– Ha a nagybátyádat érdekelné a vagyon, szerinted nem jelentkezett volna már érte? – vetettem fel. – Feltéve, hogy nincs valami jó oka rá, hogy bujkáljon.

– Akkor hadd bujkáljon csak! Van fogalmad arról, milyen veszélyes… – De Grayson nem tudta befejezni a mondatot.

– Mit ér az élet egy kis veszély nélkül, bátyó?

A lift felé kaptam a fejem. Észre sem vettem, hogy a felvonó lement, majd ismét feljött, Jameson mégis ott állt az ajtóban. Lazán elsétált Grayson mellett, és lehuppant a székre a másik oldalamon.

– Jutottál már valamire a fogadásunkkal kapcsolatban, Örökösnő?

– Kíváncsi vagy, mi? – horkantottam.

Jameson elvigyorodott, és szólásra nyitotta a száját, de a szavait elnyomta a robaj. Egy robbanásé. Több robbanásé. Lövöldözés hangja. Egy csapásra eluralkodott rajtam a pánik, a következő pillanatban már a padlón találtam magam. Hol a fegyveres? Olyan volt, mint a Fekete-erdőben. Pontosan ugyanolyan.

– Örökösnő!

Képtelen voltam megmozdulni. Nem kaptam levegőt. Jameson már a földön volt mellettem. Fejét az enyém mellé fektette, arcomat a két tenyere közé fogta.

– Ez csak tűzijáték. A félidei műsor része.

Az agyammal felfogtam a szavait, de a testem még mindig az emlék fogságában vergődött. Jameson ott volt velem a Fekete-erdőben. A testével védte az enyémet.

– Nem eshet bántódásod, Avery. – Grayson letérdelt Jameson mellé. Mellém. – Nem hagyjuk, hogy bármi bajod történjen.

Egy hosszúra nyúló pillanatig teljes csend feszült a szobában, nem hallatszott más, mint a lélegzetvételünk zaja. Graysoné. Jamesoné. És az enyém.

– Csak tűzijáték – ismételtem meg Jameson szavait. A mellkasom még mindig összeszorult.

Grayson felállt, Jameson viszont nem mozdult mellőlem. Csak nézett engem, a teste az enyémnek feszült. A pillantása szinte gyengédnek tűnt. Nagyot nyeltem, ő pedig kajánul elmosolyodott.

– Csak hogy tudd, Örökösnő, én a magam részéről nagyszerűen haladok, hogy megnyerjem a fogadást. – Hüvelykujjával végigsimított az államon.

Megborzongtam, aztán vetettem rá egy megsemmisítő pillantást, és a lehető legméltóságteljesebben feltápászkodtam. Ha ép elmével meg akarom úszni ezt az egészet, meg kell nyernem a fogadást, méghozzá nagyon gyorsan.

5. fejezet

Ha hétfő, akkor iskola. Magániskola. Egy magángimi látszólag kimeríthetetlen anyagi lehetőségekkel és úgynevezett modulrendszerrel, ami azt jelentette, hogy napközben csomó lyukasórám maradt. Ezt az időt arra használtam, hogy mindent kiderítsek Toby Hawthorne-ról, amit csak lehet.

Az alapokkal már tisztában voltam: ő volt Tobias Hawthorne legfiatalabb gyermeke, és mindenki szerint a kedvence is. Tizenkilenc évesen pár barátjával bulizni ment a család saját szigetére, Oregon partvidékétől nem messze. Szörnyű vihar kerekedett, halálos tűzvész ütött ki, Toby holttestét pedig soha nem találták meg.

A tragédiáról az újságok is beszámoltak, és az előbányászott cikkek alapján kicsit többet tudtam meg arról, mi történt valójában. Négyen utaztak a Hawthorne-szigetre, egyikük sem tért haza. Három holttestet találtak, Tobyét a feltételezések szerint elnyelte a tenger.

Amit lehetett, kiderítettem a többi áldozatról. Ketten gyakorlatilag Toby-klónok voltak: magángimis fiúk. Nagy családi vagyon örökösei. A harmadik egy lány volt, Kaylie Rooney, helyi csaj. A beszámolók szerint egy közeli, apró halászfaluból származott. Több cikk is megemlíti, hogy büntetett előéletű volt, de mivel fiatalkorú, az ítéleteket nem hozták nyilvánosságra. Jó sokáig tartott, amíg találtam egy korántsem megbízható forrást, aki szerint a bűnlajstromán droggal, személy elleni erőszakkal és gyújtogatással kapcsolatos ügyek szerepeltek.

A sajtó úgy tálalta – még ha nem is írták le nyíltan –, hogy ő gyújtotta fel a szigetet. Három szépreményű fiatalember és egy zűrös lány. Egy elfajult buli. Egy lángoktól felemésztett sziget. A lapok egyértelműen Kaylie-t tették meg bűnbaknak, hol sugalmazva, hol kimondva. A fiúkról dicshimnuszokat zengtek, és mártírokká avatták őket, példaképeket faragtak belőlük a társadalom számára. Colin Anders Wright. David Golding. Ifjabb Tobias Hawthorne. Kiváló és ígéretes fiatalok, akik túl korán távoztak az élők sorából.

És hogy mi van Kaylie Rooney-val? Csak a baj.

A telefonom rezegni kezdett, a képernyőre pillantottam. Üzenet, méghozzá Jamesontól: „Találtam egy nyomot, amin elindulhatok.”

Jameson végzős volt a Heights Country Dayben, neki is itt kellett lennie valahol ezen a fényűző kampuszon. Milyen nyom lehet? – törtem a fejem, de nem akartam megadni neki az örömöt, hogy visszaírok. A telefonom kisvártatva jelzett, hogy Jameson gépel. Ez az, árulj csak el mindent!

Aztán megérkezett az üzenet. „Emeljük a tétet?”

A Heights Country Day étkezője nem is hasonlított a gimis menzákra. Végeláthatatlan asztalok nyúltak a terem hosszában, a falakon portréfestmények sorakoztak. A plafon boltívekben tört a magasba, a fény pedig színes rózsaablakokon szűrődött be kívülről. Miután megkaptam az ebédemet, ösztönösen Jamesont kezdtem keresni az ebédlőben, de helyette egy másik Hawthorne fiút találtam.

Xander az egyik asztalnál ült, és elmélyülten bámulta a maga elé tett szerkezetet. Mintha Rubik-kocka lett volna, de téglatest alakú, az oldalainak apró részei pedig minden irányba forgathatóak. Szinte biztos voltam benne, hogy a saját találmányainak egyike. Xander maga mesélte, hogy a testvérek közül ő a legszórakozottabb: könnyű elvonni a figyelmét bonyolult gépekkel… és scone-okkal.

Néztem, ahogy ujjai között forgatja a szerkezet három darabkáját, és támadt egy ötletem. Amíg a három bátyja versengett, hogy megoldja a nagyapja rejtvényeit, Xander gyakran inkább leült az öreggel scone-t majszolni. Vajon Toby is szóba került ilyenkor? Ezt csak egy módon deríthettem ki. Átvágtam a termen, és leültem mellé, de a srác annyira elmerült a gondolataiban, hogy észre sem vett, csak csavargatta a kockákat jobbra-balra, jobbra-balra, fel és le.

– Xander!

Rám nézett, és nagyokat pislogott.

– Avery! Micsoda kellemes és – objektívan végiggondolva – egyáltalán nem váratlan meglepetés! – Jobb keze a szerkezet mellett fekvő, nyitott jegyzetfüzet felé vándorolt, és gyorsan becsukta.

Ezek szerint Xander Hawthorne valami titkos dologban mesterkedik. Persze én is, úgyhogy egy szavam nem lehet.

– Kérdezhetek tőled valamit?

– Az attól függ – válaszolta. – Adsz a péksütidből?

A tálcámon lévő croissant-ra és kekszre pillantottam, majd felé csúsztattam az utóbbit.

– Mit tudsz a nagybátyádról, Tobyról?

– Miért érdekel? – Xander nagyot harapott a sütibe, és elfintorodott. – Ebben mazsola van? Ki az a szörnyeteg, aki mazsolát tesz a tejkaramellás kekszbe?!

– Csak kíváncsi vagyok – válaszoltam.

Újabb hatalmas adag sütit tömött a szájába.

– Ugye tudod – kérdezte játékos rosszallással –, hogy aki kíváncsi, az hamar… Bex! – Gyorsan lenyelte a falatot, és szélesen elmosolyodott.

Követtem a tekintetét, és láttam, hogy Rebecca Laughlin tart felénk. Pont úgy festett, mint mindig: akár egy királykisasszony, aki az imént lépett ki a mesekönyvből a rubinvörösen ragyogó hajával és az egymástól valószínűtlenül távol ülő szemével.

És aki cinkos az ellenem elkövetett gyilkossági kísérletben.

Mintha meghallotta volna a gondolataimat, Rebecca lesütötte a szemét, amikor mellénk ért. Éreztem, hogy igyekszik kerülni a tekintetemet.

– Gondoltam, hátha szeretnéd – fordult habozva Xanderhez –, hogy segítsek a…

– Az ügyben! – vágott a szavába a fiú.

Homlokomat ráncolva néztem vissza a legfiatalabb Hawthorne unokára, majd a jegyzetfüzetre, amit azonnal becsukott, amint meglátott.

– Milyen ügyben? – kérdeztem gyanakodva.

– Jobb, ha én most megyek – szólalt meg Rebecca.

– Még jobb, ha leülsz, és meghallgatod, mi bajom a mazsolával – javasolta Xander.

A lány egy ideig tanácstalanul állt. Végül leült az asztalhoz, de hagyott egy üres széket kettőnk között.

– Avery… – Csillogó zöld szeme felém rebbent, majd ismét leszegte a fejét. – Tartozom neked egy bocsánatkéréssel.

Az utolsó beszélgetésünk alkalmával bevallotta, hogy falazott Skye Hawthorne-nak, amikor a nő az életemre tört.

– Nem hiszem, hogy kíváncsi vagyok rá – közöltem élesen.

Értettem én, hogy Rebecca egész életében a nővére árnyékában élt, Emily halála teljesen megtörte, és hogy az iránta érzett beteges kötelességtudat miatt nem szólt arról, mit tervez ellenem Skye. A lelkem mélyén viszont csak egyvalamit tudtam: meg is halhattam volna!

– Jaj, csak nem neheztelsz még mindig egy ilyen apróság miatt? – kérdezte Thea Calligaris, miközben elfoglalta a széket, amit Rebecca kihagyott kettőnk között.

– Apróság?! – kérdeztem vissza elhűlve. Thea volt az, aki bevallotta, hogy a texasi társasági bemutatkozásom alkalmával szándékosan egy halott lány hasonmásának öltöztetett be. – Te játszadozol velem, Rebecca pedig szó szerint megpróbált megöletni!

– Most erre mit mondjak? – Thea szinte véletlenül végigsimított Rebecca kezén az ujjhegyével. – Mi ilyen bonyolult lányok vagyunk.

Úgy tűnt, szándékosan fogalmazott így, és az érintés is többet jelentett annál, mint aminek látszott. Rebecca ránézett, majd az ujjára, aztán ökölbe szorította a kezét, és az ölébe ejtette.

Thea három hosszúra nyúló másodpercig még nem vette le a szemét a lányról, végül felém fordult.

– Különben is – vetette oda nyeglén –, azt hittem, ez egy zárt körű ebéd lesz.

Zárt körű. Azaz csak Rebecca, Thea és Xander. Ők hárman tudtommal alig voltak egymással beszélő viszonyban, méghozzá olyan bonyolult okokból, mint – Xander szavaival élve – sorsüldözte szerelem, álrandizás, csalódás és tragédia.

– Miről maradtam le? – kérdeztem a srácot.

Sok volt ez így egyszerre: a jegyzetfüzet, Toby témájának látványos kerülése és az „ügy”, amiben Rebecca segíteni jött. Theával együtt.

Xander furcsa menekülőutat választott: betömte a szájába a maradék sütit.

– Megvárom – mondtam, miközben rágott.

– Pénteken lesz Emily születésnapja – szólalt meg váratlanul Rebecca. Halkan beszélt, de a szavai mintha egy csapásra kiszívtak volna minden oxigént a teremből.

– Jótékonysági árverést rendeznek az emlékére – meredt rám Thea. – Xander, Rebecca és én zárt körű megbeszélést tartunk, hogy segítsünk a szervezésben.

Nem tudtam eldönteni, higgyek-e neki. Akárhogy is, ezek után nem tehettem mást: továbbálltam.

6. fejezet

Xanderrel befürödtem. A tűzről mindent elolvastam, amit lehetett. Hogyan tovább? – töprengtem, miközben a suli hosszú folyosóján a szekrényem felé sétáltam. Beszélhetnék valakivel, aki ismerte Tobyt. Skye nyilvánvaló okokból szóba sem jöhetett. Zarában sem bíztam meg. Ki maradt? Esetleg Nash? Ő úgy ötéves lehetett, amikor Toby eltűnt. Dédi. Talán még Laughlinék. Rebecca nagyszülei sok éve tartják már karban a Hawthorne-birtokot. Jameson vajon kivel beszélhetett? Milyen nyomot talált?

Tanácstalanságomban elővettem a telefonomat, és küldtem egy üzenetet Maxnek. Igazából nem vártam választ, mert a szülei eltiltották a barátnőmet minden kütyütől, mióta a váratlan szerencsém és az azt övező sajtófelhajtás tönkretette az életét. De bármennyire mardosott a bűntudat, amiért szegény Max annyit szívott a hirtelen jött ismertségem miatt, jó volt írni neki. Kevésbé éreztem egyedül magam. Próbáltam kitalálni, mit tanácsolna, ha itt lenne, de nem jutott más eszembe, csak egy rakás csúnya szó és a szigorú parancs, hogy igyekezzek nem megöletni magam.

– Láttad a híreket? – suttogta mellettem egy lány a barátnőjének, amikor megálltam a szekrényem előtt. – Benne volt az apja.

Fogcsikorgatva megpróbáltam kizárni a pletykákat az agyamból. De amikor kinyitottam a szekrényemet, az apám nézett vissza rám. Valaki egy újságból vághatta ki Ricky Ginks képét, mert a fotó felett vastag betűkkel ott állt a cím is: „Csak beszélni akarok a lányommal!”

Elöntött a méreg, amiért a lúzer apám képes volt végigturnézni a sajtót, és amiért valaki kiragasztotta a róla szóló cikket. Körülnéztem, hátha kiszúrom valahol a tettest.

Bárki hozzáférhetett a szekrényemhez, mert faajtaja volt, zár nélkül, mint az összes többinek a Heights Country Dayben. A suli ezzel azt fejezte ki finoman: „a magunkfajta nem lop”. Mi szükség lett volna biztonsági intézkedésekre ilyen elit diákok között? Max szavaival élve: „Ez faxság.”

De a folyosón most senki nem figyelte a reakciómat. Visszafordultam, hogy letépjem a fotót, és ekkor láttam meg, hogy a szekrényem alját is vastagon teleszórták vérvörös papírfecnikkel.

Nem is csak üres fecnikkel. Ezek kinyomtatott hozzászólások voltak. Az elmúlt három hétben sikeresen kerültem az online teret, hogy ne kelljen látnom, miket hordanak össze rólam az internetes trollok. „Egyesek Hamupipőkének, mások Marie Antoinette-nek tekintik majd” – mondta nekem Oren az első találkozásaink egyikén.

A kezembe került lapra nyomtatott kommentben csupa nagybetűvel azt írta valaki: „IDEJE LENNE, HOGY VALAKI MÓRESRE TANÍTSA AZT A NAGYPOFÁJÚ KURVÁT!” Tudtam, hogy nem lenne szabad továbbolvasnom. A kezem is remegett, amikor felvettem egy másik cetlit. „Miért nem döglik már meg ez a RIBANC?” És ilyenből többtucatnyi volt, némelyik ezeknél is durvább.

Egy kommentelő az arcképemet töltötte fel, de célkereszttel a homlokomon, mintha egy puska távcsövén keresztül nézne.

– Szinte biztos, hogy ez csak egy unatkozó tini, aki a határait feszegeti – nyugtatott Oren, amikor aznap délután visszaértünk a Hawthorne-házba.

– De a kommentek… – Nagyot nyeltem, némelyik fenyegetés beleégett az emlékezetembe. – Ezek valódik?

– Igen, és önnek semmi oka aggódni miattuk – biztosított. – A csapatom szemmel tartja az ilyesmit. Minden fenyegetést kiértékelünk és dokumentálunk. A száz legkomolyabb esetből is csak kettő vagy három igényelt eddig érdemi megfigyelést.

Igyekeztem nem fennakadni a számokon.

– Hogy érti azt, hogy megfigyelés?

– Ha nem tévedek – hallatszott egy nyugodt, kimért hang –, Oren a listádra céloz.

Felnéztem, és néhány méterre megpillantottam Graysont sötét öltönyben. Arca most is kifürkészhetetlen volt, de az állkapcsa a szokásosnál jobban megfeszült.

– Milyen listára? – kérdeztem, miközben próbáltam nem túl nagy figyelmet szentelni a srác állának.

– Maga mutatja meg – fordult Orenhez haláli nyugalommal –, vagy megmutassam én?

Azt már hallottam, hogy a Hawthorne-ház biztonságosabb hely, mint a Fehér Ház. Tudtam, mire képesek Oren emberei, és tisztában voltam vele, hogy ide csak olyan teheti be a lábát, aki alapos háttér-tanulmányozáson esett át. Azt is tudtam, hogy a birtokot kiterjedt biztonságikamera-rendszer figyeli. De egy dolog volt tudni mindezt, és megint más a saját szememmel látni. A megfigyelőközpont falát szinte teljes egészében képernyők borították. A felvételek legnagyobb része a birtok határáról és a kapukról készült, de némelyik monitoron a kastély folyosóinak képei váltották egymást.

– Eli![1] – szólalt meg Oren.

A képernyőket figyelő őrök egyike felállt. Huszonéves lehetett, haját katonásan rövidre nyíratta, több sebhely látszott az arcán, a szeme pedig szikrázóan kék volt, a pupilla széle borostyánszínű.

– Avery, ő itt Eli – mutatta be Oren. – Ő kíséri önt az iskolában, legalábbis addig, amíg a szekrény ügyét teljesen fel nem derítettük. Eli csapatunk legfiatalabb tagja, így nem lóg majd ki a környezetből annyira, mint mi.

Eliról sütött, hogy katona volt. Már első ránézésre testőrnek tűnt. Másodikra pláne. Kizárt, hogy ne lógna ki a gimiből.

– Azt hittem, nem aggasztja a szekrényügy – jegyeztem meg.

A biztonsági főnököm a szemembe nézett.

– Nem aggaszt.

De Oren mindig biztosra megy.

– Egészen pontosan mi történt a szekrényeddel? – kérdezte Grayson.

Múló, mégis dühítő késztetést éreztem, hogy mindent elmondjak neki, és hagyjam, hogy védelmezzen, ahogy megígérte. De nem minden tartozott Grayson Hawthorne-ra.

– Hol az úgynevezett listám? – tértem vissza a témára, amiért idejöttem.

Oren egy biccentéssel jelzett Elinak, a fiatal testőr pedig átnyújtott egy papírlapot. Tényleg lista volt, úgy harminc névből álló jegyzék. Az első helyen Ricky Ginks szerepelt. Komoran végigfutottam a papírt.

– Kik ezek? – kérdeztem elszorult torokkal.

– Lehetséges zaklatók – válaszolta tényszerűen Oren. – Olyanok, akik megpróbáltak már bejutni a birtokra. És túl lelkes rajongók. – Összevonta a szemöldökét. – Valamint Skye Hawthorne.

Ebből megértettem, hogy a biztonsági főnököm pontosan tudja, miért költözött el a birtokról Skye. Én megígértem Graysonnak, hogy titokban tartom az ügyet, de ez itt a Hawthorne-ház, aminek minden egyes lakója okosabb a kelleténél.

– Kettesben maradhatnék egy kicsit Averyvel? – Grayson udvariasságból úgy tett, mintha ez kérés lett volna.

Oren azonban kicsit sem illetődött meg, hanem kérdőn felvont szemöldökkel rám nézett. Kedvem lett volna ott marasztalni – ha másért nem, hogy felhúzzam Graysont –, de végül bólintottam, mire az embereivel együtt lassan kivonult a szobából. Arra számítottam, Grayson kérdőre von, mit mondtam el Orennek Skye-ról, de a vallatás elmaradt.

– Jól vagy? – kérdezte helyette. – Letaglózó lehet ez a sok újdonság.

– Semmi gáz – közöltem konokul, de ezúttal már nem volt erőm kioktatni arról, hogy nincs szükségem pátyolgatásra.

Elméletben nyilván tudtam, hogy most már életem végéig testőrökre lesz szükségem, de a konkrét fenyegetésekkel szembesülni teljesen más kategória volt.

– A nagyapámnak is volt ilyen listája – folytatta Grayson halkan. – Ez együtt jár a pozícióval.

A hírnévvel? Vagy a vagyonnal?

– A tegnap esti beszélgetésünkre visszatérve: érted már, miért nem szabad tovább foglalkoznod az üggyel? – Nem mondta ki Toby nevét. – A listádon szereplők nagy része elveszítené az érdeklődését, ha elveszítenéd a vagyonodat. A nagy része.

De nem mindenki. Tekintetem egy pillanatra elidőzött Grayson arcán. Ha nem lesz vagyonom, nem lesz védelmem sem. Ezt akarta megértetni velem.

– Felfogtam – válaszoltam, és elfordultam tőle.

Mert ezzel együtt azt is tudtam, hogy született túlélő vagyok. Tudok vigyázni magamra. És nem vagyok hajlandó tőle várni bármit is.

Grayson helyett a monitorokat néztem, és a szemem megakadt az egyik kamera képén mozgó alakon. Jameson. Igyekeztem nem túl feltűnően bámulni, ahogy határozottan haladt egy folyosón. Nem tudtam beazonosítani, melyiken. Miben sántikálsz már megint, Jameson Hawthorne?

Grayson eközben engem figyelt, nem a képernyőket.

– Avery? – A hangja szinte tétován csengett.

Nem hittem volna, hogy a családi vagyon örökösének nevelt Grayson Davenport Hawthorne képes elbizonytalanodni.

– Tényleg semmi bajom – bizonygattam, miközben fél szemmel a monitort figyeltem.

A kép egy villanással átváltott egy másik biztonsági kamera felvételére. Egy másik folyosóra, amin Xander haladt ugyanolyan céltudatosan, mint Jameson. Csak ő cipelt is valamit.

Egy bontókalapácsot? Mit csinál egy…

A gondolatom félbeszakadt, amikor rájöttem, hol jár Xander, és hová tart. Ráadásul bármiben fogadni mertem volna, hogy Jameson is éppen arrafelé siet.

[1] Etjsd: íláj

7. fejezet

Tobias Hawthorne nem sokkal a fia eltűnése és feltételezett halála után befalaztatta a Toby lakosztályába vezető átjárót. Egyszer láttam is a téglafalat, ami mögött valószínűleg az ajtó nyílt.