PÉNTEK KAMILLA

A MÁSIK MALODY LÁNY

SMALLHALLI MESÉK 2.

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

Prológus

I. RÉSZ

1. Szent György

2. Huszonegy

3. Kendők

4. Rolly

II. RÉSZ

5. Tűz

6. Kitty

7. Csere

8. A gyűrű

Epilógus

PROLÓGUS

1555. április 19.

Szokatlanul ködös reggel köszöntött Smallhallra. A babonás emberek azt mondták volna, hogy biztosan nem véletlenül. „Valamit el akar rejteni a szürke fátylával” – suttogta egy idős asszony kikémlelve a viskója ablakán.

Senkinek sem akaródzott kimenni az eső áztatta utcákra, de az élet nem állhatott meg. A városiakra várt a munka, a piac, a hétköznapok unalmas menetrendje.

„Akkor sincs minden rendben” – már nemcsak az öregasszony mormogott, hanem egyre többen. Mintha egy láthatatlan kísértet szállta volna meg a várost, akivel senki sem szeretett volna szembekerülni.

– Na, majd én – döntötte el nagy sokára Mr. Rivers megigazítva a kabátját, a kendőjét és a csizmáját. – Hogy nézek ki, Fanny?

Miután a felesége áldását adta rá, kilépett az ajtón, s mélyet szippantott a levegőből. Milyen szép napunk van! – gondolta a férfi, csakhogy ellentmondjon a többi smallhallinak. Hiszen abban, ha ugyanazt szajkózza, nem lett volna semmi különleges.

Hamar befogta a lovait a szekere elé, felpattant mögéjük, és közéjük csapott az ostorral.

A kerekek sáros vizet vertek fel, valahányszor beledöccent a szekér egy pocsolyába. Márpedig Alsóváros kanyargós utcái tele voltak velük. Hogy csapna bele a mennykő! – morogta Mr. Rivers, de hogy kibe vagy mibe, azt ő maga sem tudta pontosan.

Elhagyta a Cavaliers Roadot, és rátért a Dame Roadra. Ez vezetett a liget felé. A köd kezdett felszállni, így a férfi tisztán láthatta az út mentén sorakozó házak düledező tetejét, a csukott zsalukat és az ajtók elé dobott vagy öntött szemetet. Az egyik küszöbnél egy tányér és egy fakanál hevert. Mr. Rivers ezen úgy megdöbbent, hogy csuklott egyet. Aztán még egyet, amikor a szekere nagyot zöttyent.

– Hogy csapna bele a mennykő! – kiáltotta, s ezúttal nem férhetett hozzá kétség, hogy a kátyúra gondolt. Megálljt parancsolt a lovainak, és leugrott a bakról. – Fogom azt a fakanalat, és én magam tömöm be valamivel ezt az átkozott lyukat – fogadkozott, miközben megkerülte a szekerét. Már indult is volna a viskó felé, de a lába megállt a levegőben. Lassan, nagyon lassan tette le a földre, s a kezét a térdére szorította, hogy ne remegjen.

Nem egy pocsolyán ment át. Hanem egy kézen, amely egy mozdulatlanul fekvő emberé volt.

David Howard vizezett bort szürcsölgetve támaszkodott a kandallónak, és sóhajtott egyet. Semmi kedvet nem érzett ehhez a naphoz. Az égegyadta világon semmit.

– Úgyis minden rendben lesz – dörmögte. – Akár vissza is mehetnék aludni. Derék egy város ez a Smallhall! Mondjuk, ma felettébb ködös, de azért derék. Hagyja, hogy a seriffje nyugodtan szürcsölhesse a…

– Uram! – az inasa olyan nagy lendülettel rontott be a szobába, hogy a menetszéltől meglobbant a kandallóban égő tűz lángja.

A fiú nem kért engedélyt, hogy beszélhessen, hanem egyből belevágott, és csak folyt belőle a szó. A végére David a homlokát dörzsölgette, és ismét felsóhajtott.

Egy holttest a Dame Roadon. Kezdte megbánni az előbbi meggondolatlan kijelentését.

Mire odaért, egész tömeg gyűlt a szekér köré, amely mögött a…

– Kié a holttest? – kérdezte David. – Férfié, nőé?

– Egy lány – lehelte sápatagon egy asszony. – Egy fiatal lány az. Istenem, vajon ki tehette?

A seriff előrefurakodott, hogy szemügyre vehesse az áldozatot. Hason feküdt, arccal a sárban. Nem csoda, hiszen hátulról támadtak rá. A véres kés pedig ott hevert mellette a földön.

A lány testét selyemköpeny takarta el, a fejét pedig csuklya. Davidnek fogalma sem volt, ki lehet az, a körülötte álló városiak azonban fojtott hangon suttogták:

– Lady Malody…

A seriff megvakarta a fejét, és ismét sóhajtott egyet. El kellene küldenie a bámészkodókat. Aztán kikérdezni a férfit, aki megtalálta a lányt; bekopogtatni a környező házakba és kifaggatni az ott lakókat is; s persze hívatni valakit, hogy vigye innen a holttestet.

Ismét rápillantott, miközben megannyi gondolat kergetőzött a fejében. De aztán szép lassan halkulni kezdtek, míg végül már csak a tömeg egyöntetű suttogása visszhangzott a fülében:

– Lady Malody… Lady Malody… Lady Malody…

I. RÉSZ

1. SZENT GYÖRGY

1.

A lány szeme kék volt, akárcsak a ruhája. De míg pillantása szelídséget és melegséget tükrözött, addig a szoknyából hideg előkelőség áradt. Nem igazán illettek tehát össze. De nem baj – egy ilyen drága ruhához egyébként sem érhetett fel semmi.

Hát, a pillantáshoz sem – gondolta a festő, miközben finoman ráfújt az ecsetjére, azzal óvatosan meghúzta vele a lány szemöldökét. Emlékezett rá, hogy az imént szőke hajának egyik fürtje kibomlott a kontyából, és az arcába hullott, mire a lady sietve hátratűrte, és bocsánatot kért. Azóta úgy állt, mint a cövek, még pislogni sem mert. Minden bizonnyal azt akarta, hogy a kép tökéletes legyen. Kék szemének csillogása. A szoknya fodrai. A szemöldöke. És a pillantása, mellyel révetegen nézett valahova a messzeségbe. Vajon hová? A festő rengeteg portrét készített már életében, s valamennyinél elgondolkodott, hogy a modelljei hová néztek, hogy mi járt éppen az eszükben… Hiszen minden nemes kisasszony tartogatott magában némi titkot. Néhányuk egyenesen sokat. Sőt akadtak olyanok is, akik rejtélyes kilétéről könyvet lehetett volna írni.

Ismét belemártotta az ecsetjét a palettájába. Hiába tűnt szelídnek és jószívűnek, volt valami más is a lányban. De mi? A férfi nem tudta. Talán még maga a lady sem. Pont ezt a valamit kereste épp a messzeségben? Valóban úgy tűnt, mintha a távoli jövőt próbálta volna kifürkészni a nyitott ablakon át.

– Sok sikert – mormogta a festő, mire a lány pislogott egyet, és felé kapta a fejét. A szőke tincs ismét kibomlott a kontyból, és a szemébe hullott.

– Bocsánat – szabadkozott Claire Malody, miközben megpróbálta visszatűzni. Elpiruló arca még szelídebbé tette. És még gyönyörűbbé.

Két évvel később, a falon függő festmény előtt állva Claire sok mindennek érezte magát, csak szépnek nem. Rásandított a kép másik főszereplőjére, és sóhajtott egyet. A húga kétségkívül mindig gyönyörű volt. És mindig elérte, hogy ezt mások is észrevegyék.

Koppanás rázta meg a csendet. Claire hátrafordult, majd lassú léptekkel az ablakhoz sétált, s addig feszegette a zsalut, míg az ki nem nyílt. Vakító fény töltötte be a homályos szobát, a lány pedig egy kis fecskével találta szemben magát. Ázott tollai összevissza álltak, a csőre pedig kissé megkopott, ahogy nekirepült az imént a zsalunak. A madárka bosszúsan nézett Claire–re, mintha az ő hibája lett volna, azzal tovareppent a társai után.

Hangos csivitelés töltötte be a kertet, a ház előtti utcát és a szemközti ligetet. Az erős szél ide–oda sodorta a fecskéket, és durván süvített át a fákon. Kisebb–nagyobb ágak hevertek szanaszét az úton, a kátyúkban pocsolyák vize fodrozódott. Claire meglátott egy nagy varangyos békát, ahogy megfeszítette a lábát, és egy nagy ugrással belecsobbant az egyik pocsolyába. A lány elkapta a fejét, mintha attól tartott volna, hogy a sár odáig felfröccsenhet. Elmosolyodott saját magán, s nevetve akart visszafordulni, de ekkor megpillantotta. A kis virágot, ami a zsalu nedves fájához tapadt, s melynek szirmaiba bele–belekapott a szél.

Claire torka elszorult. Régen szerette a virágokat. A kastély udvarában, ahol éltek, százával nyíltak márciustól egészen novemberig, a kislány Claire pedig úgy érezte, mindegyik neki olyan szép és illatos. Neki meg az anyjának. Nagyokat sétáltak a kertben, olvasgattak, beszélgettek a virágok között, s minden reggel megmondták Bernatnak, a kertésznek, melyekből vigyen egy csokrot az ebédlőbe. Koszorút is fontak. Nagyon sok koszorút. Virágfüzérek díszítették a szobákat, a kis kápolnát, de még az istálló ajtaját is, Claire pedig sosem érezte magát olyan boldognak, mint amikor a hosszú idő után hazatérő apjának is adhatott egyet. Üdvözlésképpen. Edward Malody zavartan vette át, de felesége arca láttán kipréselt magából egy mosolyt, és megköszönte a lányának az ajándékot.

Aztán egy napon, nem sokkal Claire tizenkettedik születésnapja után a lány egyedül ment ki egy reggelen a kertbe. Nyílott már a piros, a sárga, a fehér rózsa, de neki egyik sem kellett. Még csak feléjük sem nézett. „Szedje le a feketét” – suttogta Bernatnak.

Hideg volt, és esett az eső, így a pap nem tartott hosszú beszédet. Sietve keresztet vetett, majd a háttérbe húzódott, és fújtatva elküldte az egyik ministránsát, hogy hozzon neki egy pokrócot, miközben két magas, erős férfi nekiállt betemetni a koporsót. A meghívottak is igyekeztek gyorsan búcsút inteni a halottnak, de olyan sokan voltak, hogy Claire teljesen átázott, mire mind elmentek végre. Akkor odaállt a földhalom elé, letörölte a könnyeit – bár úgyis egybefolytak a vízcseppekkel –, és a sírkőnek döntötte a fekete rózsából font koszorút. Az anyja sírkövének.

Koppanás hallatszott; újabb kis fecske repült neki a zsalunak. Claire rámeredt, majd követte a tekintetével, amíg csak látta. Sokáig nem mert visszapillantani a virágra, de amikor ismét megjelent a varangyos béka és brekegve átugrott a következő pocsolyába, ösztönösen elfordult, a zsalu felé. Az árvácska már nem volt ott.

*

– Emma! – kiáltotta Claire a konyha felé igyekezve.

Épp az egyik dolgozószobán vágott volna át, amikor léptek zaja ütötte meg a fülét. Csizmák. Körbenézett, s idegesen harapta be az alsó ajkát. Semmi kedve nem volt Archibaldba futnia, még ha nem is véletlen találkozásról lett volna szó, hiszen az apród mindig tudta, hogy Claire éppen merre jár, s így őt is mindig arra vitte a lába. Mint valami kopó.

Eszébe jutott a pocsolyákban ugráló varangy. Úgy viselkedett akkor, mint egy kislány. És most is. Mint aki bújócskát játszik, lebukott az asztal alá, és olyan apróra töpörödött, amekkorára csak bírt. Hamarosan megjelent az a bizonyos csizma, meg a hozzá tartozó lábszár a küszöbön. Aztán egy kéz, ahogy Archibald lehajolt és letörölt egy nem létező foltot a cipőjéről. Felegyenesedve egy darabig még az ajtóban ácsorgott, majd fogta magát és a bajusza alatt morogva elment.

Claire diadalmasan elmosolyodott. Győzött! Megpróbált kikászálódni rejtekhelyéről, de ekkor megpillantotta. A borítékot a kandalló és a mellette lévő szekrény között. Nem tudta miért, de hirtelen nagyon kíváncsi lett. És már nem mint kislány. Hanem mint a tizenhét éves Claire Malody.

Nem érte el a levelet a karjával, így fogta a piszkavasat, és azzal szedte ki. Óvatosan, nehogy átszúrja vagy elszakítsa. Persze a boríték így is megviselt állapotban volt már – a széle megégett, és természetesen fel is bontották. Claire szíve izgatottan kalapált, amint az ujjaival óvatosan kitapintotta, majd kivette belőle a levelet.

Csalódnia kellett. A gyűrött pergamenen egyetlenegy szó állt: Éjfélkor. A lány visszatette, és még egyszer megvizsgálta a borítékot. Sűrű kosz fedte a címzést, de nagy nehezen sikerült lekaparnia annyira, hogy kibetűzze. Lucy M. Peeves. Ismét kíváncsiság fogta el. Ki lehet ez a lány? Pontosabban ki lehetett? Azóta, hogy vidéki birtokukról a városba költöztek, csak ő, az apja, a húga, Emma és Archibald laktak a házban. Semmiféle Lucy.

Ismét közeledő léptekre figyelmeztetett a nyikorgó padló. Claire sebtében visszarakta a levelet, majd az asztalhoz szökkent, hogy úgy fogadja a belépő Emmát, mintha mi sem történt volna.

*

– Mondja el még egyszer, kérem – Claire szorosan markolta a szék karfáját, és a lábát is keresztbe tette, hogy elviselje szolgálónője hajkeféjének tüskéit, amik érzése szerint úgy szántották fel a fejbőrét, mint eke a földet.

– Nagy volt a vihar az éjjel, milady – felelte Emma. – Minden elázott, letörtek a fák ágai. Dörgött, villámlott. És akkor…

– … az egyik villám belecsapott a St. Michaelbe – vágott közbe Claire. Bosszúból vagy puszta véletlenségből Emma úgy megrántotta a haját, hogy felsikoltott.

– Bocsásson meg! – mondta a szolgálónő minden sajnálat nélkül. – De a kontynak szorosnak kell lennie. Még mindig fúj a szél, és hosszú az út innen a St. George–ig.

– Tessie néni és Jamie elkísérnek – jegyezte meg Claire, mintha ezáltal elég lett volna egy laza kontyba rendezni hosszú szőke haját.

Egy darabig csendben maradtak – csupán az hallatszott, ahogy a lány fájdalmas arccal dobolt az ujjaival a karfán.

– Maga szerint eljönnek a többiek is? – kérdezte aztán Claire.

Emma értette, kikre gondol.

– Agnesék elutaztak délre, a rokonaikhoz. Esküvő lesz, az egyik unokatestvérük köt házasságot – körbenézett, majd miután megbizonyosodott afelől, hogy Archibald nincs a közelben, hozzátette: – Pénzről és rangról szól az egész. Charles Agnes unokaöccse, Herbert fiatal és kitűnő vadász, a menyasszonya, Lady Sheffield ellenben már negyedszerre készül férjhez menni. Ó, igen, és állítólag lovagolni sem tud.

Claire nem válaszolt. Egyrészt azért, mert attól félt, ha kinyitja a száját, felsikolt, másrészt pedig nem igazán érdekelték a hatalmasok érdekjátszmái. Már nem. A bátyja halála óta.

– Na és Beckék?

– Nekik van egy magánkápolnájuk. Nem hiszem, hogy a St. George–ot választanák helyette.

– Én sem – Claire elgondolkodott, majd megjegyezte: – Habár Lady Becknek kétségkívül nem kellene ennyit szenvednie a hajával, lévén, hogy már alig van neki – nem akart gonosz lenni, csupán a tényeket közölte. És különben sem ő kezdte, hanem Emma, Lady Sheffielddel. – Azt mondta, öreg. Ő is kopaszodik már?

A szolgálónő most is megértette, kire utalt.

– Attól tartok. De annyi baj legyen! Herbert Agnesnek olyan sörénye van, mint egy oroszlánnak. Majd kettejük helyett viseli a hajkoronáját.

Kuncogni kezdtek, de ekkor, mintha megérezte volna, hogy az ura háza táján nevetgélnek, betoppant Archibald.

– Lady Malody, az az asszony és a fiú a… abban a furcsa székben odalent várják – jelentette be udvariasan, de felettébb fagyosan.

*

Tessie néni szigorúan figyelte Claire–t, amint átkelt az úton, de a lány nem vette magára. Tudta, hogy anyja távoli nagynénje akkor is szigorúan húzza össze a szemét, ha kedves akar lenni. Unokája, Jamie ellenben a boldognál is boldogabb mosollyal köszöntötte Claire–t. Rábökött, majd fel az égre, végül pedig összetette két csuklóját, és úgy csinált, mintha valami elrepülne.

– Olyan vagyok, mint egy angyal – fordította le a lány. Egy kicsit elpirult, de mivelhogy már megszokta az efféle bókokat a fiútól, nem igazán törődött vele, hanem Tessie nénihez fordult és megkérdezte:

– Nem akarnak bejönni? Szívesen megkínálnám egy pohár borral…

Az asszony erre még szúrósabban nézett rá.

– Talán az apád nem ivott meg még mindent? – egy intéssel elhallgattatta Claire–t, mielőtt válaszolhatott volna, és sóhajtott egyet. – Jól ismerem ezt a házat, és semmi kedvem ennél közelebb menni hozzá. Amióta Edward így elhagyta magát… meg itt ólálkodik az az apród, mi is a neve? Archibald? És hát, mit ne mondjak, a szolgálónőd miatt sem leszek féltékeny rád.

– Emmával nincs semmi gond – kelt a védelmére Claire, miközben elindultak. Tessie néni a bal oldalon haladt, míg a lány Jamie–t tolta. A fiú bénának született: nem tudott sem járni, sem beszélni. Szerencsére volt egy furcsa széke, aminek leszedték a lábait, és két kereket raktak a helyükre. Így lett a neve kerekes szék. Persze akadtak páran, akik csak gúnyolódtak Jamie–n, és a „bolondok székének” nevezték az eszközt. Claire az ilyenekre mindig csúnyán nézett, és ha elég bátor lett volna, biztos visszaszól valamit. Hogy Jamie, bár néma, tökéletesen el tudja mutogatni, amit közölni akar. Hogy gyengének tűnik, de valójában erős. Hogy a legjobb barátja.

– Ahogy gondolod – igazította meg a ruháját Tessie néni folytatva az iménti beszélgetést. – De akár van vele gond, akár nincs, majd iszunk valamit nálunk a mise után. És az új tányérjaimat is feltétlenül ki akarom próbálni!

*

Claire már egy éve Smallhall városában élt, mégsem ismerte a helyet. A házuk meglehetősen közel volt a St. Michael–templomhoz, ahová vasárnaponként jártak, s a jól ismert, kikövezett útról csak akkor tért le, amikor Jamie–ékhez ment, vagy ha nagy ritkán elkísérte Emmát a felsővárosi piacra. Alsóvárosba még sosem tette be a lábát. Hallani már hallott róla, de nem tudta, mi igaz és mi túlzás, miképpen képzelje el a házakat, a tereket, az embereket. Mintha egy könyvet olvasott volna, valahányszor beszéltek róla neki.

– Milyenek ott a házak, a terek, az emberek? – bukott ki belőle a kérdés, miközben kikerült egy pocsolyát Jamie székével.

Tessie néni a kátyúra bökött.

– Sok az ilyen, úgyhogy jobb lesz, ha lassan és óvatosan megyünk. Továbbá… – ismét sóhajtott egyet. – Minek fecsegjek annyit? Úgyis mindjárt meglátod!

Claire a szemét forgatta, mire Jamie finoman megbökte a kezét, és nekiállt mutogatni. Ránézett, majd elsötétült a tekintete, és olyan távol húzódott a lánytól, amennyire csak tudott.

– Nem… nem szeretik a Malodykat? – próbálta értelmezni Claire, s hirtelen gombóc nőtt a torkában.

Jamie erre kitárta a karját, mintha át akarta volna ölelni az egész mindenséget.

– Ó, a felsővárosiakat nem szeretik! – a lány tüstént megkönnyebbült egy kicsit.

– Ez csak közhely – szólt bele Tessie néni. – És különben is, ha minket nem is szívlelnek annyira, a pénzünknek örülni fognak. Végre meggazdagszik a templomuk, most, hogy egy darabig kénytelenek leszünk a St. George–ba járni.

Alsóvárosba érve Claire megértette, miért örülnének minden egyes shillingnek az ott lakók. Az út nem pocsolyás volt, hanem egy valóságos sártenger, bár a legtöbbeket ez a legkevésbé sem zavarta. Kiabáló gyerekek szaladtak át a lány, Jamie és Tessie néni között, akik egymást üldözték, s az összes járókelőt lefröcskölték. A kerekes széket tágra nyílt szemmel bámulták meg, az egyikük, egy alacsony, zöld szemű kölyök pedig felkiáltott:

– Egy guruló trón! Vigyázzatok, itt jön a király!

– Nem jön az, te bolond. Csak Mac, a nyájával – a gyerekek szétszéledtek. Claire ijedten fordult jobbra, s gyorsan hátrébb húzta Jamie–t. Még épp időben: a birkahad bégetve fordult be a sarkon, és vágott neki a sáros útnak. Mac, a pásztoruk a sor végéről óbégatott előre, a legelső báránynak, hogy merre menjen. Az egyik kis birka kivált a többi közül és szaglászni kezdte a zöld szemű kölyök feslett cipőjét. A fiú felkapta és magához szorította, mint egy kiskutyát vagy kismacskát. Miközben azt kiabálta a pásztor felé, hogy megtarthatja–e, a birka nekiállt rágcsálni az ingét.

A St. George felé közeledve Claire szerint még nagyobb lett a sár. Ráadásul újra meg kellett állniuk. Két siheder – talán céhinasok – egy fagerendát cipeltek a vállukon, és eltorlaszolták vele az egész utat. Sem ők, sem a többi ember nem volt hajlandó lehúzódni, mondván, hogy mindannyian nagyon sietnek a dolgukra. „Lekésem a szekerem…! Mindjárt harangoznak…! Mr. Dowson roppant mérges lesz…!” – lehetett hallani. Claire hol ide, hol oda kapkodta a fejét, mialatt Tessie néni továbbra is csak sóhajtozott. Úgy tűnt, egyedül Jamie élvezte a cirkuszt – a fiú somolyogva figyelte a veszekedő tömeget, de aztán hirtelen a szája elé kapta a kezét, és ráharapott néhány ujjára. Claire egy aprót sikoltott, Tessie néni pedig megint felsóhajtott. A céhinasok ugyanis megelégelve a tétlenséget folytatták útjukat, és pofon csapták a gerendájukkal a legközelebbi és leghangosabban pörlekedő férfit. A sokaság megrohanta őt is, meg a fiúkat is, mire Tessie néni a lányba karolt, és indítványozta, hogy keressenek egy másik utcát.

Már látni lehetett a St. George–templom keresztjét a háztetők fölött. Csak érjünk végre oda! – kívánta magában Claire, miközben megfeszítette a karját, és befordította Jamie székét egy szűk sarkon. A szék kereke tovább csúszott volna a sáron, de a lady karja ismét megfeszült, hogy megállítsa, még mielőtt belement volna egy, a házfalhoz húzódó lányba.

– Bocsánat – szabadkozott Claire. A lány nem válaszolt, csupán még jobban a falhoz préselte magát. Piros szoknyáját úgy hordta, akár egy köpenyt – alig takarta el a lábát és a mellét. Más járókelőkre nyilván bájosan mosolyogott volna, majd még jobban meglazította volna a ruháját, Jamie–re, Claire–re és Tessie nénire azonban félig megvetően, félig szánakozva pillantott. „Mennyei élet a tiétek, pokoli az enyém. De a túlvilágon talán majd fordul a kocka” – üzente a tekintete. Legalábbis Claire–nek, aki továbbhaladva teljesen elbizonytalanodott abban, amit addig Isten kertjéről és az ördög katlanjáról gondolni vélt.

És akkor a templom bejáratához érve, miközben kissé megnyugodva felnézett a magas tornyokra és a bejáratot díszítő boltívekre, valaki megragadta a karját – száraz ujjak szorultak a csuklójára, gazdájuk pedig, egy rekedt hangú, félkarú férfi így hörgött:

– Szánj meg, kisasszony, kérlek, szánj meg! Katona voltam, a király seregében harcoltam. A hazát védtem, Anglia biztonságát! Levágták a karomat, s azóta sehol sem veszik hasznom. Az utcán élek, fázom, éhezek! Segíts, kérlek, segíts…

Claire bénultan állt, mintha a koldus valósággal magához bilincselte volna. Majd hallotta, ahogy Tessie néni először sóhajt egyet, aztán belé karol, hogy haladjanak tovább. Addig húzta maga után Claire–t, amíg a száraz ujjak el nem engedték a csuklóját, de a lány még bentről, a főhajó elejéről is hallotta, ahogy a férfi másnak kezdi elpanaszolni sanyarú sorsát. Pokoli, pokoli élet…

2.

A St. George–templom kisebb és szerényebb volt, mint a St. Michael, de sokkal jobban megtelt hívekkel. A felsővárosiak sokszor elutaztak vidéki birtokukra, vagy látogatóba mentek valamelyik rokonukhoz – ahogy Lord Agnesék –, esetleg a magánkápolnájukat választották – mint Lord és Lady Beck –, sőt még az is előfordulhatott, hogy pusztán nem akartak megjelenni a misén.

Úgy tűnt, Alsóvárosban az emberek ezt nem tehették meg. Talán többet vétkeztek, ezért szükségük volt az Úr bocsánatára, de az biztos, hogy mindenféle kisebb–nagyobb kéréssel fordultak hozzá, olyasmikkel, amiket egy gazdag férfi vagy nő sosem kért volna, hiszen teljesen természetesnek vett. Claire döbbenten hallgatta hát, ahogyan a mögöttük ülő öregasszony azért fohászkodott összekulcsolt kézzel, hogy megvehesse azt a köteg tűzifát, melyet Philemon nevű szomszédja ígért neki némi fizetség fejében.

Más nem volt a padsorukban, de még a közelükben sem. Az emberek csoportokba verődtek, s hangosan beszélgettek egymással. Claire ezen is elcsodálkozott. A St. Michaelben a családok csendben ültek egymás mellett, s hideg pillantással méregették a többi famíliát. Persze sosem túl feltűnően, de a lány az évek alatt tökéletesen megtanulta, miképpen olvasson egy–egy ilyen tekintetből. Az alsóvárosiak azonban mások voltak. Olyan őszinték.

– Ismersz innen valakit? – súgta Jamie–nek. A fiú egy darabig nem válaszolt, de aztán lassan megvonta a vállát.

– Kicsodát?

Jamie fürkészni kezdte a tömeget. Előrebökött, egy nagydarab férfira, aztán az ujjával rajzolt magának egy képzeletbeli szakállat, és egy váratlan mozdulattal lemetszette.

– Ő a borbély! – Claire elmosolyodott. Szerette kitalálni, amit a barátja mondani akart. Jamie pedig szerette, ha mondhatott neki valamit.

– És még?

A fiú ezúttal egy kócos, nevető lány felé biccentett.

– Nagy… nehéz… cipel valami nehezet. Kő… követ cipel… Ó, az apja kőműves!

Jamie meglepően sokakról tudta, hogy mi a foglalkozásuk. Persze Smallhallban élt, amióta az eszét tudta. Elmutogatta, hogy a kócos lány apja, a kőműves bővítette ki néhány éve az ebédlőjüket, hogy Tessie néni összes tányérjának legyen helye. Elmesélte, hogy a nagyanyja kitől mit szokott hozatni a piacról, hogy az egyik felettébb népes és zajos társaság melyik tagja tartott a rossz pletykák szerint szeretőt, és azt is, hogy a St. George gvárdiánja, Baldwin atya bárkit beengedett a templomába, akiről úgy gondolta, jó keresztény.

– Ezt meg hogy érted? – húzta össze a szemöldökét Claire.

Jamie úgy tett, mintha köhögne, majd a fejére húzott egy láthatatlan csuklyát, hogy eltakarhassa vele magát.

– A betegek is itt lehetnek? Nem kell az apácákhoz menniük, akik a gondjukat viselik? – Claire önkéntelenül is hátrapillantott a mögöttük ülő öregasszonyra.

– … és ha John eszébe juttatnál, Istenem, ha emlékeztetnéd őt, hogy egykor mennyire szeretett, biztosan küldene némi shillinget, amit odaadhatnék Philemonnak… – nem, nem tűnt betegnek. Csupán hóbortosnak.

– Baldwin atya szerint az egyedüli betegség a romlottság – Tessie néni eddig csendben volt, s a parókáját igazgatta, de most közelebb hajolt Claire–hez és Jamie–hez. – Ott van – bökött előre.

Függöny lógott a pulpitus alá, ami mögül egy férfi leskelődött, olyan jól beleolvadva a félhomályba, hogy csak a Tessie nénihez hasonló, résen lévő matrónák vehették észre.

Claire megborzongott kissé. A pap sápadt arcát sötét haj keretezte, ami kis híján a válláig ért. Fekete ruhájában úgy állt ott, mintha temetést készült volna tartani, de a lány azt gyanította, mindig ezt a csuhát viseli. Ahhoz persze kétség sem fért, hogy így még inkább tekintélyt parancsolónak tűnt. No meg súlyos arany nyaklánca is jobban látszott, ahogy fekete mellkasán pihent.

Claire Jamie–re sandított, aki átölelte magát, és úgy tett, mintha remegne.

– Fázol? Nem… ő fázik… Baldwin atya fázik… hideg van… ő hideg… Baldwin atya hideg.

– Szigorú, annyi szent – szólt közbe újfent Tessie néni. – És törekvő is.

– Ismeri talán? – a lány maga jó barátságot ápolt a St. Michael papjával, Lawrence atyával, és tudta, hogy Tessie néni is el–elbeszélgetett olykor a férfival, de ő és Baldwin olyanok voltak, mint az ég meg a föld. Vagyis nehezére esett elképzelni ezt a fekete csuhás férfit anyja távoli nagynénjével beszélgetni a kibővített ebédlőjéről.

– Személyesen nem találkoztam még vele – rázta meg a fejét Tessie néni. – De hallottam róla egyet s mást – ingerülten legyintett egyet, pedig Claire és Jamie meg sem szólaltak. – Pletykák! Nem szeretem őket. Lehetetlenség kihámozni belőlük az igazságot. Ez pedig szörnyű következményekkel járhat, főleg, ha a hatalmasok pletykálkodnak. Ezt nálad jobban senki sem tudhatja, Claire… Mindazonáltal vannak tények is.

Az unokája kíváncsian nézett rá, majd alig észrevehetően Baldwin atya felé biccentett. Pontosabban oda, ahol az imént állt, merthogy azóta eltűnt a súlyos függöny mögött.

– Amint mondtam, ambiciózus ember. Szegény család sarja, az apja azért adta novíciusnak, hogy ne kelljen még egy szájjal többet etetnie. A barátok nem törődtek vele, hiszen alig hozott magával némi donációt. Egy vidéki kolostorba küldték, miután betöltötte a húszat, s éveken át hallani se lehetett felőle. Aztán visszatért, és – ahogy a rossz nyelvek mondják – behízelegte magát Beckékhez a…

– … a magánkápolnájukba – vágott közbe Claire.

– Igen. Figyelitek? Először vidéki kolostor. Utána egy nemesi család. Végezetül pedig…

Ezúttal Jamie szakította félbe, ahogy körbemutatott a St. George főhajójában.

A harangszóval egyszerre szólalt meg az orgona. Mindenki szétrebbent, és a helyére sietett, Claire, Tessie néni, majd némi késéssel a mögöttük ülő öregasszony pedig felálltak. A függöny ismét szétnyílt – ezúttal sokkal jobban, mint amikor Baldwin atya csak leskelődött mögüle –, és megjelent a pap, teljes mivoltában. Claire torka összeszorult. Tényleg olyanok voltak Lawrence atyával, mint az ég meg a föld.

*

Claire, bár nem tartotta helyesnek, úgy vélte, a húga azért nem járt misére, mert szörnyen untatta a sok szentbeszéd. Ezt persze sosem jelentette ki, hanem elgyötört arcot vágott inkább, és azt mondta, fáj a hasa.

Való igaz, a példázatok sokszor ugyanazok voltak, akárcsak a hozzájuk tartozó magyarázat is. Claire annyiszor hallgatta már végig a szamaritánus, Lázár vagy Pál apostol történetét, hogy kívülről fújta őket. Mégis mindig odafigyelt.

Mindig, kivéve azon a napon. Merthogy ezúttal valaki őt figyelte.

Egy fiú.

Barna haja borzasan állt, a száját halvány mosolyra húzta, a szeme pedig úgy függött Claire–en, mintha odaszögelték volna. Nagyon szép volt ez a szem. És nagyon különleges, a lány sosem látott még ilyet. Nem lehetett rá azt mondani, hogy barna, mert bár az egyik pillanatban még határozottan annak tűnt, a másikban már inkább zöldnek, harmadszorra pedig egyenesen kéknek, akár az égbolt. Mint az üvegablakon át besütő fény – gondolta Claire, s egészen megborzongott.

– … Ne higgyétek, hogy csak az számít árulásnak, ha valakit eladunk a háta mögött! Ti mind eláruljátok Jézust és fenséges atyját, a mi Úristenünket, ha olyat tesztek, ami nem helyénvaló – zengte Baldwin, aki annak ellenére, hogy halkan és unottan olvasta fel Júdás, az áruló történetét, most már hangosan és jól érthetően beszélt, szavait pedig minduntalan visszaverték a falak és az oszlopok.

Claire magában egyetértett a férfival, és várta, miképp fogja folytatni. Nem, mégsem azt akarta hallani, mit mond a pap. Inkább hátrafordult volna, hogy meglesse, még mindig őt nézi–e a fiú. Lassan, mint egy korhadt kútkerék, fordította hátra a fejét, de aztán gyorsan előre is kapta. Mert igen, még mindig őt bámulta meredten az az ezerszínű szempár.

– … Boszorkányok, eretnekek élnek közöttünk. Az egyház árulói, az ördöggel cimborálók! Eladták neki a lelküket, ahogy Júdás is eladta Jézust egy erszény ezüstért. A mi dolgunk, hogy megtaláljuk és megbüntessük őket. Valamint hogy megvédjük magunkat és Urunk szentségét – Baldwin atya a végére már kiabált, majd ünnepélyesen felemelte mind a két karját, mire az emberek felálltak, az orgona pedig ismét megszólalt.

Claire zavartan állt talpra, meg kellett kapaszkodnia Jamie–ben, hogy el ne essen. A fiút azonban Tessie néni tartotta, így végül mind a hárman eldőltek.

– Bocsánat! – szabadkozott a lány, ahogy felsegítette az asszonyt és az unokáját. Közben már rég a Dies irae, dies illát kellett volna énekelniük, de Claire előtte még meg akarta igazítani szoknyája ráncait meg a kontyát, amiből kijött néhány tincs. Összevissza kapkodott, hol a ruhájához, hol a fejéhez nyúlt, majd hátrapillantott. Hát persze, hogy a fiú őt nézte. S már nemcsak halványan, hanem szélesen mosolygott. Kissé gúnyosan, de talán inkább csak jókedvűen. Nyilván Claire ügyetlenségén mulatott olyan jól. A lány dühösen feszítette meg az arcát, s csatlakozott a kórushoz.

Iudex ergo cum sedebit

Quidquid latet apparebit:

Nil inultum remanebit…

*

– Megnézem a mellékhajót – mondta Claire a mise befejeztével. Egy perccel sem szeretett volna tovább a padsorban maradni, hogy az öregasszony mormogását hallgassa, és hogy őt figyeljék az emberek. Nem mintha olyan sokan törődtek volna vele. A gyülekezet tagjai, ahhoz képest, hogy milyen nagy hangon beszélgettek a harangszó előtt, most csendesen szivárogtak ki az ajtón. Előtte keresztet vetettek, és jó alaposan körülnéztek, mintha attól tartottak volna, hogy a küszöbön túl ott vár rájuk az ördög.

„Törekvő ember” – jutottak a lány eszébe Tessie néni szavai. – Nos, annyi bizonyos, hogy Baldwin atya hatásos szónok. Nem csoda, hogy nem akart egy erdei kolostorban megöregedni. Ami pedig Beckéket illeti… – váratlanul beleütközött egy idősebb férfibe, aki leszegett fejjel igyekezett a kijárat felé, így nem vette észre Claire–t. Mögötte a hóbortos öregasszony ment, lassan és elveszetten. Még mindig imádkozott, összekulcsolt kézzel.

– … mert John tényleg szeretett engem. Annabellt is, ez igaz, de amikor választania kellett…

– Istenem, milyen szép ruha! – a kőműves kócos hajú lánya a kelleténél kicsit hangosabban jegyezte ezt meg, miközben elhaladtak Claire mellett. Az apja rá is dörrent:

– Halkabban, Betty! És vigyázz, nehogy az irigység bűnébe ess!

Egy–egy gyertya világított csak a mellékhajóban, melyek gyér fényében a szürke falak feketének tűntek. Az egyik kápolnánál azonban többet is meggyújtottak – mégsem hagyhatták, hogy ne lehessen látni Szent György freskóját. A lovag fehér paripáján ült, s a magasba emelte a kardját. Előtte egy zöld sárkány tátotta ki a száját, hogy tüzet okádjon, úgy, ahogy a legendák mesélték. A festmény mégis furcsa volt. Claire összehúzott szemmel lépett közelebb hozzá, de egy darabig sehogy sem jött rá, mi zavarta meg. Aztán csettintett egyet. Szent György másik karja. Nem a ló kantárját fogta, és nem is a kard markolatát a jobb kezével együtt. Kissé hátrafele mutatott, szinte egyenesen Claire–re. A lány arrébb állt, ahogy hirtelen úgy érezte, a lovag őt méregeti, s a sárkány mellől követte a festett ujjak irányát. Át az oszlopokon, át az oltáron, a hátsó kerengőbe. Vajon mi volt ott?

Léptek zaja ütötte meg a fülét. Lassú, puha lépteké, mégis megijedt. Fölöslegesen – egy kislány közeledett a folyosón. Olyan nagy volt rá a köpenye, hogy se a lába, se a keze nem látszott ki alóla. A fejére csuklyát húzott, ami épp csak a szemét és a homlokát nem takarta el. Claire mellé lépett, és csendben nézte vele a képet.

Hasonlítottak egymása: a lány szeme is kék volt, és a csuklyája alól egy szőke tincs lógott ki. Minden bizonnyal az ő kontya is szétjött, hiába próbálta a szolgálónője szorosra csinálni. Mikre gondolsz? – rótta meg magát. Ennek a gyereknek talán még szülei sem voltak, nemhogy cselédei. Igen, biztosan árva – gondolta Claire. – Különben nem ilyen feslett ruhában járna.

A kislány szeme szomorúan csillogott. Akkor tűnt el némileg a bánat a pillantásából, amikor szemügyre vette a sárkányt, s óvatosan végighúzta rajta a kezét. Az ujjait szintén rongyok fedték.

– Tetszik? – bukott ki a kérdés Claire száján. A gyerek bólintott, s megsimogatta a fehér paripát is.

Claire–nek ismét szöget ütött a kérdés a fejében:

– Szerinted hová mutat a lovag?

A kislány egy darabig meredten állt, majd megvonta a vállát. Claire–ben felmerült, hogy talán néma. Ő is megérintette a freskót – Szent György bal karját, ami át az oszlopokon, át az oltáron, a hátsó kerengőbe mutatott.

Visszafordult a lányhoz, de a gyermek már nem volt ott. Ahogy Baldwin atya a függöny mögött, ő is eltűnt a templom félhomályában.

3.

– Nincs kedved elkísérni a St. George–ba, Jamie? – Claire Malody igyekezett bájosan mosolyogni, miközben az ajtófélfának dőlt, bár erre semmi szükség nem volt. A barátja már hadonászott is a karjával, hogy hozzák a cipőjét meg a köpenyét, s kis híján leverte a nagyanyja egyik porcelántányérját.

Csak akkor vonta kérdőre a lányt, amikor már közeledtek Alsóváros felé.

– Miért megyünk oda? – Claire Jamie ölébe ejtett egy vaskos könyvet. – Hát hogy visszavigyük ezt itt.

A fiú belelapozott, s elismerően bólintott egyet. Egy kódexet tartott a kezében, melynek minden egyes oldala egy gondosan megrajzolt, díszes iniciáléval kezdődött. Claire–re pillantott felhúzott szemöldökkel.

– Lawrence atyától kaptam úgy egy hete. A Szent Ferenc–kolostor szerzetesei készítették vagy háromszáz éve. Nagyon értékes. És nagyon szép, nézd, ez a kedvencem – áthajolt Jamie fölött, hogy megmutassa az egyik színes kezdőbetűt. Aztán még egyet. És még egyet. Nem is az útra figyeltek, hanem a könyvre, egészen addig, míg bele nem mentek egy tócsába. Onnantól kezdve Claire megpróbált mindent nagy ívben kikerülni – a kátyúkat, a köveket és magukat az embereket is.

Ismét meg kellett várniuk Macet és a nyáját; látták a zöld szemű kölyköt, ahogy egy almát rágcsált egy hordón ülve; befordultak a piros ruhás szajha sarkánál, bár a lányt ezúttal nem találták ott; s hallották, ahogy a szegény koldus ugyanazt a történetet meséli valakinek, mint őnekik a minap.

– Furcsa egy hely, nem igaz? – kérdezte Claire, betolva Jamie-t a templomkert kapuján.

A fiú bólintott, majd folytatta:

– Beszélek… mondom… elmondom az atyának, hogy ki vagyok – a lány sóhajtott egyet. Nem akarta titkolni a származását, nem akarta szégyellni a bátyját. De tartott Baldwin atyától. Egyébként sem tűnt barátságosnak, az eretnekekről szóló prédikációja pedig egyenesen megijesztette Claire–t. Mindazonáltal… – El kell neki mondanom. Úgyis meg fogja kérdezni. De… – próbálta részben magát is megnyugtatni – mi más lenne az a lány, aki visszahoz egy ilyen értékes kódexet, ha nem jó keresztény?

A templom kihaltnak tűnt. A szerzetesek minden bizonnyal a St. George mögötti dormitóriumban voltak, olvastak, a kiskertet művelték, esetleg tanítottak.

Claire és Jamie megálltak az oltár előtt, majd körbejárták a mellékhajókat, de ott sem találtak senkit. Szent György freskójához érve Claire torka összeszorult. Míg Jamie minden bizonnyal a fekete csuhás, fagyos tekintetű papot kereste, addig Claire arra számított, hogy egy kék szemű, csuklyás kislány fogja nézegetni a festményt. Valójában ő volt az, aki miatt el akart jönni.

– Néz… menjek ki… menjek ki és nézzem meg a kertben – Claire sóhajtott egyet. – Gondolod, hogy földet kapál? – jólesett elmosolyodnia. Jamie némán nevetett vele, majd az ujjai közé csippentett néhány képzeletbeli magot és a padlóra szórta őket. – Madarakat etet. Mindjárt kiderül. Ha esetleg megjelenne, küldd utánam!

*

Ahogy sejtette, a templomfalnál és az öreg diófa körül virágok nyíltak a kertben. Claire összevissza bolyongott közöttük, miközben a mellkasához szorította a kódexet. Úgy ölelte, mintha a megsárgult könyvlapok elűzhették volna a bánatát. Tudta, hogy ki kellene már nőnie ebből. Ezért is állt neki előző este megkeresni az anyja, Mary Malody egyik régi fátylát a nagy ládákban, melyekben a ruháit tartották. Így egy emlékkel kevesebb – ráadásul a csuklyás kislány, akinek oda akarta adni, hogy ne csak szakadt holmijai legyenek, biztosan örült volna neki. Máskor sosem adakozott. Pedig a jó keresztények…

Hirtelen történt.

Nagyot reccsent a diófa egyik ága és letörött. Minden bizonnyal a vihar tépázta még meg, s eddig bírta. Szerteszét hullottak róla sárgulásnak induló levelei, s összenyomta a lila, bordó meg fehér árvácskákat maga alatt.

Egy kicsit odébb, már a kútnál tartva Claire Malody ijedten kapta hátra a fejét, s ösztönösen az ellenkező irányba indult. Mintha a faág életre kelhetett volna, hogy utána eredjen. Sietve ment, s nem nézett a lába elé. Pedig kellett volna. Nem esett nagyot a kiálló kőben, s a kút kávája szerencsére megfogta, de a könyv… a könyv kirepült a kezéből – bele a kútba.

Claire olyan sápadt lett, mint a fehér árvácskák. Leguggolt és dermedten meredt maga elé. Szédült, s a múlt kísérteties képei jelentek meg előtte. Az apja, ahogy összerogy. Emma, ahogy hoz egy bögre meleg tejet. A húga, ahogy értetlenül néz. Aztán még sötétebb árnyak: a kiabáló Oliver bácsi, Claire nagybátyja; Sir William, a királynő szigorú tanácsosa; grófok; papok; lordok és végezetül Archibald, akit azért küldtek a Malody–házba, hogy szemmel tartsa őket. A bátyja miatt.

Akkor megmenekültek. De Claire megfogadta, hogy soha többé nem akar annyira félni és annyi nagy hatalmú ember közt várni, hogy meghozzák az ítéletet. Jól mondta a minap Tessie néni: rémes dolgok a pletykák, rémes dolgok a hatalmasok játszmái.

Feltápászkodott, és a kút kávájára könyökölt. Talán megbocsátják, hogy beleesett a könyv. Hiszen véletlen volt. Hiszen azért jött, hogy visszaadja a barátoknak. És hogy megajándékozzon egy szegény, beteg kislányt a fátyollal.

Leengedte a karját, s hagyta, hogy nekiütközzön a hideg, nyirkos kőnek. Milyen messze volt a könyv! Odalent, a sötétben.

Claire ismét megdermedt. Mozdulatlanul állt egy darabig, majd lassan visszahúzta a kezét. Óvatosan megkerülte a kutat, miközben egyre csak lefelé nézett. Nem a szeme káprázott: a szemközti oldalról, az utca irányából, mindenhonnan látta a kódexet. Még a körülötte lévő sarat és apró kavicsokat is. Nem volt odalent víz. Megmenekültem! – a lány felsóhajtott, s legszívesebben átölelte volna az öreg kutat. Amikor azonban felötlött benne a következő lépés, tüstént elhúzódott tőle. Valahogyan le kell jutnia.

Újabb köröket tett a kút körül, s egyre kevésbé tetszett neki a gondolat. Leugrani őrültség – mondta magának. – Jobb lesz, ha szólok inkább Baldwin atyának… – megborzongott. Nem, mégsem lesz jó.

A körmét rágcsálta idegességében, amikor egy egér bukkant fel mellette. Hunyorogva szimatolt körbe, s amint megérezte Claire–t, eliszkolt. A lány ismét lenézett a kútba. Nyilván onnan jött fel, bármilyen furcsán hangzott. De hogyan? Akárcsak az egér, Claire is hunyorgott, s olyan közel hajolt a kávához, hogy az álla kis híján hozzáért. Ismét leengedte a karját és addig tapogatózott az ujjaival, amíg azok meg nem ragadták a kötelet. A lány rántott rajta egyet, s egy pillanatra láthatta elválni a nyirkos faltól, amibe szinte teljesen beleolvadt. Nem olyan kötél volt, aminek az egyik végét egy vödörhöz, a másikat pedig egy fogaskerékhez kötötték. Hanem egy olyan, amin le lehet mászni. Claire élt a gyanúperrel, hogy előtte nem sokkal használta valaki. Most pedig ő fogja?

Nagyot sóhajtott. Teste minden egyes porcikája tiltakozott. Az esze is egyre csak azt mondogatta, hogy ne csinálja. A szíve azonban túlkiabálta. Menj!

*

Megfogadta, hogy nem fog sikítani, akkor sem, ha már nem bírja tartani magát, és csúszni kezd. Fájdalmasan pillantott puha, fehér tenyerére – hogy le fogja húzni róla a bőrt.

A káván ült, s hol jobbra, hol balra sandított. Sajnos senki sem jött, hogy megállítsa. Hogy csodálkozva rákiáltson, valami olyasmit, hogy „hát kegyed meg mit ül ott a kút szélén?”.

Nem volt más hátra, mint előre. Claire keresztet vetett, megfordult, és szorosan megmarkolva a kötelet eltűnt a szűk, sötét üregben.

A szemét sem merte kinyitni, ahogy jobb lábával lefelé kalimpált. A balt a falhoz nyomta, amilyen erősen csak tudta, közben pedig megvetően suttogta tulajdon szívének:

– Most aztán cselekedj, ha már így rászedtél!

Mintha varázsütés történt volna, cipője orrával belerúgott a falba, de nem csúszott tovább a lába, hanem ott maradt – benne egy apró mélyedésben. Claire kinyitotta a szemét és félve lenézett. Stabilan állt. Óvatosan lejjebb engedte a bal lábát is. Már nem kalimpált, hanem hasonló kis „lépcsőfokot” keresett. És talált.

Egyre furcsább helynek tűnt a St. George–templom kútja. Amikor Claire leért, és egymáshoz dörzsölte fájós kezeit, egy gyertyát pillantott meg, nem sokkal a kódex mellett. Annak a fényében látta olyan jól fentről a könyvet meg a kavicsokat. Egy csapásra elfeledkezett sajgó tenyeréről, s meredten nézte a kanócon táncoló vöröses lángot. Mennyi titkot mesélhetett volna el – hogy ki gyújtotta meg, mikor és miért? Claire néhány másodperc erejéig azt kívánta, bár választ kapna e kérdésekre, de aztán pislogott párat, és sietve a könyvhöz lépett. Felemelte és magához szorította. Még ki is nyitotta, hogy lássa, egyetlen iniciálénak sem esett baja. A nyirkos kövek közt, a félhomályban úgy érezte, ő is ott áll a király mellett, aki a csillagokat fürkészte az R betű mögött. Meg ott volt az apáca mellett is, a kerek O betűben. És a katonák között, akik a Szentföldre meneteltek hegyes lándzsájukat az égnek szegezve. Még lépteik zaját is hallani vélte…

Éles fájdalmat érzett a tarkóján. De nem egy lándzsa találta el, hanem egy összezárt ököl.

*

– Mikor tér már magához?

– Neked kéne tudni, te ütötted le.

– Lányt még sosem vágtam nyakon. Talán kisebbet kellett volna rámérnem…

– Pszt, megmozdult!

Claire egy darabig semmit sem látott. Utána is csak homályos foltokat. Ennek ellenére nagy nehezen talpra állt, s megkapaszkodott a nedves falban. Sejtette, hogy bajban van; a kérdés csak az volt, hogy mekkorában.

Két fiú állt előtte, nagyjából vele egykorúak. Pillantása elidőzött a ruhájukon, kócos hajukon és pisze orrukon, majd megállapodott az alacsonyabbik kezén, melyben a kódexet tartotta.

– Azt add vissza! – szólalt meg. Meglepődött a bátorságán. Még mindig sajgott a feje, biztosan azért felejtett el félni és csendben maradni.

A fiúk egymásra néztek. Tanácstalannak tűntek. Végül az egyikük megvonta a vállát:

– Visszaadhatjuk, de sokra nem mennél vele. Csupán arra, hogy neked kellene cipelned – elvigyorodott, ahogy Claire felnézett a távoli, kék égboltra. – Ugye te sem gondolod komolyan? Azok után, hogy láttál minket? Ráadásul Mike még le is ütött. Biztosan beköpnéd. Aztán beszélnél rólam, a gyertyáról, a kötélről, mindenről. A te fajtád már csak ilyen…

– Mit tudsz te a fajtámról? – a lány idegesen lépett el a faltól. Egy perccel sem akart tovább odalent maradni. – Ha bármit is tudnál róla, visszaadnád a könyvet, és elengednél. Különben nagy bajba kerülsz.

Koppanás hallatszott. Fentről. A két fiú azonnal a nedves kövekhez lapult, akárcsak Claire. Összerándult a gyomra – vajon mi jöhet még?

Nem értette tisztán, miről folyt a szó. A hangok alapján férfiak beszéltek, egyikük krákogása még ismerősen is csengett. Aztán… aztán valaki húzni kezdte a kötelet. Erős mozdulatokkal – Claire kettőt pislogott, és már el is tűnt a szeme elől. Majd hallotta, ahogy az illető felmordul:

– És hol a vödör?

– Mondtam, mondtam én az uraknak, hogy ebben a kútban nincs víz. Jöjjenek, megmutatom, hol ihatnak. Némi shilling fejében… – ajánlkozott a félkarú koldus.

A többiek suttogva tanakodtak, esetleg az öregembert méregették, ki tudja. Végül a vezetőjük a kút kávájára csapott.

– Mutasd!

Claire gyomra még jobban összerándult. Ki akart szaladni a fényre és felkiáltani, de a fiúk megérezték a szándékát, s míg egyikük derékon ragadta, a másik gyorsan befogta a száját. A lány kétségbeesetten vonaglott közöttük, rúgott, harapott, dobálta magát, de mindhiába.

Nagy bajban volt.

– Befejeznéd végre? – sziszegte az alacsonyabb fiú, miután a lány állon rúgta az egyik lábával. Társának jobb ötlete támadt. Felpattant, és felemelte a földről a kódexet.

– Állj, vagy összetépem.

Claire megdermedt. Nemrég ő is megpróbált fenyegetőzni, de ellenfelei ügyesebben csinálták. Persze lehet, hogy egyébként sem érdekelte volna őket, kicsoda ő. Sőt biztosan nem. Jamie jelbeszédét látta maga előtt: Alsóvárosban nem szeretik a felsővárosiakat. A fajtáját.

– Kérlek – megpróbált nyugodtan beszélni. – Az úrnőm küldött, hogy odaadjam azt a könyvet Baldwin atyának. Nagyon ki fogok kapni, ha történik vele valami. Ez… ez egy nagyon értékes kódex, tele iniciálékkal.

A terve működött. A fiúk elengedték, és még a kötetet is az ölébe dobták, majd járkálni kezdtek. Végül az alacsonyabbik nekidőlt a falnak:

– Várjuk meg Alexet és Ryant. Majd közösen eldöntjük, mit csináljunk vele.

*

Claire, a sötétben üldögélve úgy érezte, nagyjából sikerült megnyugodnia, amikor váratlanul megmozdultak mellette a kövek. Ijedten kúszott arrébb arra számítva, hogy valami rémség fog felbukkanni. Nos, a fekete borzas hajú fiú nem nézett ki éppen daliás lovagnak, de azért szörnyetegnek sem. Kipréselte magát a nyíláson, majd benyúlt, hogy elszedje társától a lámpásukat, aztán kihúzza őt is. Őt. A fiút. Az ezerszeműt.

Mindketten meglepődtek, s meredten nézték egymást.

– Ryan, nem bírlak ám örökké tartani – lihegte a másik, azzal elengedte a barátját, mire a fiú kiesett a lyukon, arccal a sáros kavicsoknak.

Claire leszegte a pillantását és még arrébb húzódott. De eltűnni persze nem tűnhetett el.

– Ez meg ki? – bökött rá a fekete hajú Alex.

Társai tüstént magyarázkodni kezdtek, s egymás szavába vágva mesélték el neki, mi történt. Claire továbbra is maga elé meredt, s még véletlenül sem fordult Ryan felé. Pedig szívesen megtette volna, hogy ráförmedjen, hogy ne bámulja. Azokkal a szép szemeivel…

– És akkor visszaadtam neki a könyvét. Mégse miattam kapjon ki – fejezte be a magasabb, szőkés fiú, akit a többiek Mike–nak szólítottak.

Alex élesen szívta be a levegőt. Claire–nek Tessie néni jutott róla az eszébe.

– Hogy hívnak? – kérdezte. Durván és kissé lekezelően.

A lány felé fordult. Lassan. Nagyon lassan. Addig is maradt néhány másodperce, hogy kitalálja a választ.

– Lucy – mondta. – A nevem Lucy Peeves.

4.

Claire nehezen préselte át magát a szűk nyíláson, mégsem hagyta, hogy segítsenek neki. Minden büszkeségét azért még nem vesztette el. Felszegte a fejét, és gorombán nézett a fiúkra, miközben követte Tomot.

Egy föld alatti folyosón haladtak. Alex ment legelöl, és meghagyta a társainak, hogy vigyázzanak, nehogy zajt csapjanak. Mike erre félve kerülte ki az összes útjába akadt kavicsot, Tom a rideg falakat figyelte némi nyugtalansággal a szemében, a Claire mögött lévő Ryan pedig azzal foglalatoskodott, hogy minél közelebb araszoljon hozzá. Amikor mellé ért, csevegő hangon így szólt:

– Szóval lemásztál a kútba a könyved után. Bátor dolog volt.

– Inkább őrült – morogta a lány, s ismét magához szorította a kódexet, hogy megsárgult lapjai elűzzék a félelmét.

Ryan finoman megérintette a kezét.

– Nem kell aggódnod – mondta.

Claire arrébb lépett, és összeszorította a száját.

Eltartott egy darabig, amíg a fiúk kitalálták, mit csináljanak vele. Mike felajánlotta, hogy megint leüti, de a többiek – különösen Ryan – tüstént leintették. Végül Alex széttárt karokkal kijelentette, hogy nincs más választásuk, magukkal kell vinniük. Hogy hová, azt nem közölték vele, csupán nagyvonalúan megfogták a kódexet, amíg Claire átmászott a lyukon, ami a kútból a folyosóba vezetett.

Pókhálók lógtak a plafonon, s olykor egy–egy szempár is megcsillant. Denevérek. Claire nem tudta eldönteni, melyik néz ki csúnyábban: a bőr– vagy a rendes egér. Vagy a pókok. Vagy a sötétben lapuló békák…

– Mi ez a hely? – kérdezte.

Tom hátrafordult hozzá, és hangosan lepisszegte, Alex pedig azt dörmögte elöl, hogy nincs beszélgetés a fogollyal, Ryan ezerszínű szeme azonban felcsillant, akár a denevéreké, és újfent a lány mellé lépett.

– Alagút, ami az altemplomba visz.

Claire döbbenten meredt rá, mire a fiú folytatta:

– A nagy pestisjárvány idején olyan sok volt a beteg, hogy már nem fértek el, így az atya bezáratta a templom kapuját, és nem engedett be több embert. A barátoknak ez nem tetszett, és győzködni kezdték, hogy nyissa ki, de az atya hajthatatlan volt.

– Ryan! – szólt rá Mike, de a társa nem törődött vele.

– A szerzetesek ekkor elhatározták, hogy titokban juttatják be a betegeket, akiknek az alagsorban adnak majd ágyat és orvosságot, s megásták ezt a járatot az altemplom és a kút között. Hamar híre ment Smallhallban, sőt még a környező falvakból is a St. George–hoz jöttek azok a családok, akik ajtaján bekopogtatott a fekete halál.

– És az atya minderről semmit sem tudott?

A fiú gúnyosan elmosolyodott.

– Dehogynem. Ő is kapott egy ágyat meg némi orvosságot idelent, miután vért kezdett felköhögni és kiütései lettek.

Claire végighúzta az ujjait a hideg falon, majd elnézte Alex fáklyájának táncoló lángját.

– Sosem hallottam még ezt a történetet – fordult Ryan felé.

– Mert sosem szoktak róla mesélni – mondta Mike. – Titoknak kéne lennie.

– Akkor ti honnan tudtatok az alagútról? – vonta össze a szemöldökét a lány.

– Alextől. A bátyja szerzetes volt itt, a St. George–ban. Ők ismerik a folyosót, sőt néha még használják is.

– Baldwin atya egészen biztosan – mondta sötéten Alex. – Itt szokott sétálgatni fel–alá, hogy megfogalmazza a következő prédikációját. És hogy kiválassza a legújabb áldozatát…

Claire meg akarta kérdezni, hogy miféle áldozatról beszélt, de döbbenten látta, hogy a járat véget ért. Zsákutca. A fiúk persze nem lepődtek meg. Alex átadta a fáklyát Tomnak, majd nekiállt megkopogtatni a fal szürke köveit.

– Hatodik oszlop, alulról a harmadik és a negyedik – segített neki Ryan.

Igaza volt. Claire, még mielőtt tiltakozhatott volna, megint egy szűk nyílásban találta magát. Oszlopok sötét sziluettjei magasodtak előtte a túloldalon. Az altemplom.

*

– Nem úgy néz ki, mint egy ispotály – jegyezte meg halkan a mellette álló Ryannek. Ugyan nem számított sem ágyakra, sem sürgő–forgó barátokra, de a falnak döntött fegyverekre és az oszlopok közé húzott rácsokra sem.

Ryan arcáról is leolvadt a szokásos, kissé gunyoros mosolya.

– Jó észrevétel, Lucy. Ez nem egy ispotály – ez egy börtön.

Claire gyomra sokadszorra szorult össze azon a napon. Ezúttal nem lépett arrébb, hanem hagyta, hogy a fiú megérintse a kezét és megszorítsa.

– Figyelem, emberek – Alex a kis csoport közepébe lépett, mire Claire–ék gyorsan elengedték egymást. – Ryannel átnéztük a teret. Csak ő van itt. De bárki bármikor lejöhet odafentről. Baldwin atya, Ignatus vagy akármelyik másik testvér. Vagyis kell egy őrszem, aki a lépcsőhöz áll és szól, ha hall valamit – végigfuttatta a tekintetét a társain, majd lassan Mike–ra bökött. – Neked jó a füled.

– De én is látni akarom… – ellenkezett a fiú, Alex azonban egy intéssel elhallgattatta. Ezek után Claire–hez fordult, összehúzott szemmel. – Mike arra is ügyelni fog, nehogy meglógj. Figyelmeztetlek, ha megpróbálsz elszökni vagy sikítani kezdesz, nagyon megjárod.

– Elég, Alex! – mordult fel Ryan.

– Szerintem is – értett egyet a barátja sokatmondó pillantást vetve Ryanre. – Menjünk!

Claire a fiúk mögött lépkedett, habár a lábai minduntalan be akartak fékezni. Majd összerogyni, amikor meghallotta a hörgést.

A fáklya fénye először két aszott kezet világított meg, amelyek szorosan markolták gazdájuk cellájának rácsát. A vékony csuklóról két lánc lógott alá. Aztán a lány meglátta a fogoly arcát is: töredezett végű haj tapadt a bőréhez, vak szemének fehérjét véraláfutások festették pirosra, a szájából pedig vér és sárga genny egyvelege csöpögött, miközben elhalón nyöszörgött.

Claire kiejtette a kezéből a kódexet, mire a nő a zaj irányába fordult. Jó adag véres gennyt fröcskölt így Alexre, aki ijedten ugrott hátra.

– Fúj – bosszúsan nézett hol az asszonyra, hol Claire–re, ahogy letörölte az ingét.

– Ki… kicsoda ez? – dadogta a lány.

– Engedd meg, Lucy, hogy bemutassuk neked Anne Burtont – mondta félig–meddig ünnepélyes hangon Tom. A nő ezúttal őfelé fordult, és gyanakvóan beleszimatolt a levegőbe.

A fiúk összedugták a fejüket és egymás szavába vágva suttogtak. Claire közelebb osont hozzájuk, és töprengve meredt Ms. Burtonre. Remegve a derekához nyúlt és kihúzta alsószoknyái madzagja közül az anyja fátylát. Eredetileg a szőke kislánynak akarta adni, de ennek a szegény nőnek talán még nagyobb szüksége volt rá.

– Anne – szólt hozzá lágyan. Az asszony orrlyukai kitágultak, ujjai megfeszültek a rácson. Bizonyára régen hallott már kedves női szavakat. – Anne, ha gondolja, ezzel letörölheti a…

– Hé, fogoly, el a fogolytól! – Alex megragadta Claire karját és elhúzta a cellától. A lány tiltakozni akart, de a torkára fagyott a szó. Ryan, mintha a nő valamiféle állat lett volna, egy hirtelen mozdulattal megragadta az arcát, majd egyik kezével az állát, a másikkal pedig a felső állkapcsát szorítva kifeszítette a száját. Anne gurgulázva hörgött, miközben a vér és a genny úgy szivárgott a fogai közül, akár egy hegyi patak. Nyelve nem volt – csupán egy csonka húscafat, ami a szájpadlásán fityegett.

Egy örökkévalóságnak tűnt, mire a fiú végre elengedte. Az asszony mérgesen forgatta a szemét, majd köpött egyet, és visszahúzódott cellája sötétjébe.

– A fenébe! – Alex is a földre köpött. – Azt hittem, Baldwin atya hazudott, de tényleg kivágták a nyelvét. Most mégis hogy faggassuk ki?

– Szerintem sehogy – Ryan megpróbálta lerázni az ujjairól csöpögő gennyt, de sehogy sem járt sikerrel. Amikor meglátta a Claire kezében tartott fátylat, megkönnyebbülten érte nyúlt és elvette tőle, hogy azzal törölje meg a kezét. – Köszönöm.

– Mi történt vele? – kérdezte viszolyogva a lány.

– Anne Burton a sátán barátja. Megszállta az ördög – idézte valaki rekedt suttogását Tom. – „Amikor elfogtuk és bezártuk ide, hangosan kiabált, hogy engedjük ki. Aztán, amint leszállt az éj, elcsendesedett. A sátán jött el hozzá, és hogy ne fecseghesse el a titkait, kitépte a nyelvét” – megköszörülte a torkát. – Jól utánzom Baldwint, nem? Eljátsszam azt is, hogy…?

– Fölösleges – Alex jobbra–balra járkált a cella előtt, s olyan szűkre húzta össze a szemeit, hogy Claire–nek már megint Tessie néni jutott az eszébe. Nagy sokára felpillantott a többiekre. – Valahogy csak szóra lehet bírni! El kell mondania, amit tud.

Claire kérdezni szeretett volna, de ekkor megjelent előttük a lihegő, sápadt Mike.

– Fordult a kulcs a zárban! Jön valaki!

Ezúttal sokkal nagyobbnak tűnt az altemplom, mint odafele menet. Claire minden egyes oszlopra azt hitte, hogy az az utolsó, de aztán mindig volt egy következő. Mire az ismerős falhoz értek, mindannyian szaporán szedték már a levegőt, különösen Alex, aki bosszúsan kezdte püfölni a szürke köveket.

– Miért tettem őket vissza a helyükre? Ryan, hol is van a nyílás?

– Hatodik oszlop, alulról a harmadik és a negyedik – zengte Tom, Mike, Ryan és Claire kórusa.

Sietve másztak át a folyosóra. Alex volt az első, őt Mike követte. Claire hátulról tolta a fiú cipőjét, hogy minél gyorsabban kipréselhesse magát a másik oldalon, amikor mint a villám a St. Michaelbe, belécsapott a felismerés. A kódex!

Felpattant és megindult visszafelé.

– Lucy! Hova mész? – kiáltott utána Ryan.

– Ottmaradt a könyvem!

– Nem fontos, gyere…

– Ha megtalálják, tudni fogják, hogy valaki járt itt, és átkutatják az alagutat is – amilyen büszkén és bátran csak tudta, felszegte a fejét. – Miattam ne aggódjatok! Nem árullak el titeket.

– De igenis aggódunk miattad! – Ryan szép, ezerszínű szemében ijedtség csillogott. – Lucy, te nem ismered Baldwin atyát.

Claire úgy meghatódott, hogy tüstént darabokra tört büszke és bátor álarca. Csak állt, és nézte Ryan szemét, amiben teljesen elveszett. A szíve hevesen dobogott közben.

Koppanás hallatszott – valaki elejtett valamit a lefelé vezető csigalépcsőn. Claire arra fordult.

– Nem bánthatnak – mondta félig a fiúknak, félig magának. – Hiszen én csak… majd elmagyarázom nekik – Tom és Ryan felé legyintett. – Menjetek!

Még egyszer a fiúra pillantott, s megfogadta, hogy már csak őérte is kimagyarázza magát az atya előtt.

*

Pontosan abban a pillanatban tárult ki az ajtó, hogy Claire felkapta és magához ölelte a kódexet.

Baldwin szokásos fekete csuhájában volt, nyaklánca – egy aranykövekkel kirakott kereszt – pedig még a sötétben is csillogott. Mögötte egy alacsony, kifejezéstelen arcú szerzetes lépte át a küszöböt, lámpással a kezében.

– … vagyis egészen biztos, hogy nincs itt – fejezett be éppen egy mondatot.

– De, itt van – dörmögte Baldwin atya, Claire–re meredve. A lány megpróbált kipréselni magából egy halvány mosolyt.

– Milyen… milyen jó, hogy jöttek – kezdte. – Fogalmam sem volt, hogy fogok kijutni innét.

Az alacsony szerzetes a pap mellé ért, és csodálkozva csípőre tette a kezét.

– Nekünk meg arról nincs fogalmunk, hogy jutottál be.

– Hát a kúton át – Claire látva a két egyházfi pillantását sietve folytatta: – Visszahoztam egy könyvet, de nem találtam senkit, akinek odaadhattam volna, ezért kimentem a kertbe, hátha ott majd lesz valaki. És akkor letörött a diófa egyik ága, és én meg megijedtem, és megbotlottam egy kis kőben, és elejtettem a könyvet, és az beleesett a kútba, és én meg utána mentem, mert…

– Utána mentél? – Baldwin atya elismerően bólintott egyet. – Te aztán bátor vagy.

– Inkább őrült – motyogta Claire, ahogy Ryannek is. Lehajtotta a fejét, és ártatlanul pislogva egy kavicsot rugdalt a földön a cipője orrával.

– Őrült vagy bátor, néha a kettő egy és ugyanaz – a pap közelebb lépett a lányhoz. – Mindazonáltal: csak úgy fogtad magad és leugrottál? Vagy…

– Atyám, ezek a részletek nem érdekesek – vágott közbe a társa. – Inkább róla kérdezd meg!

Baldwin egy másodperc erejéig sötéten meredt a semmibe, majd kihúzta magát, és hagyta, hogy Claire elhátráljon tőle.

– Igazad van, Ignatus testvér. Gyermekem, láttál itt valakit?

A lány arcára ülő iszonyat előbb válaszolt, mint Claire maga.

– És beszéltél vele? – ezúttal Ignatus testvér lépett oda hozzá, olyan közelre, hogy a lány tisztán ki tudta venni lámpásának furcsa fogantyúját, ami egy tekergő kígyó volt.

– Nem… nem beszéltünk. Azaz én megpróbáltam, de csak hörgött, aztán elhúzódott – nyelt egyet, és derűsen megállapította: – Szerintem bolond.

A két egyházfi egymásra nézett. Sötéten. Nagyon sötéten.

– Jól van, akkor már csak egy kérdésre felelj nekünk: miféle könyvet hoztál vissza?

Claire úgy megkönnyebbült, hogy ezúttal valóban derűsen válaszolt.

– A Szent Ferenc–kódexet. Több száz éve készült, minden oldala egy–egy mesés iniciáléval kezdődik. A királyfi és a csillagok az R betű mögött; a fiatal apáca az O–ban és a lovagok a H–nál…

Baldwin atya közömbösen vette szemügyre a könyvet, Ignatus ellenben ámulva lapozgatta.

– Hogy került ez hozzád? – pillantásából Claire olyasmit olvasott ki, hogy „mennyi titkot rejtegetsz még, te lány?”.

– Lawrence atyától kaptam úgy egy hete, hogy megnézhessem. Nemrég szerezte meg Newcastle–ből hosszas tárgyalások árán. Ezért is gondoltam, hogy mindenképp visszaadom, elvégre a smallhalli klérust illeti – Claire mint jó keresztény leszegte a fejét és várta, hogy mi lesz.

Nagy sokára Baldwin atya így sóhajtott:

– Ignatus testvér, kérlek, kísérd fel. Az a fiú szörnyen aggódik már érte.

Claire követte a szerzetest az ajtó felé, de közben hátrapillantott a válla fölött. A pap Anne Burton cellája előtt állt, és vészjósló hangon duruzsolt neki:

– Milyen szerencse, hogy nincs már meg a nyelved, mi? Egy ártatlan lányt kíméltél meg attól, hogy az övét is kivágassam…

– Jössz? – horkantotta Ignatus, mire Claire bután rámosolygott, és ment utána.

*

Jamie szorosan ölelte magához a lányt és azt sem tudta, hová legyen a boldogságtól. Kezet csókolt Ignatus testvérnek, majd Claire–nek, majd megint Ignatusnak úgy, hogy közben kis híján kiesett a székéből.

– Nagyon aggódott érted. Elmutogatta, hogy ketten voltatok, és hogy te eltűntél. Bejártuk a kertet, a templomot, még a dormitóriumot is, de sehol sem leltünk. Nem gondoltuk, hogy végül odalent találunk rád – szúrósan nézett a lányra. – Remélem, mondanom sem kell, hogy ami ma történt, arról soha senkinek nem beszélhetsz. Isten küldetése a miénk – ne állj az útjába!

– Nem állok – sietett leszögezni Claire. Mégis nyugtalanul pislantott az ajtó felé. – Az atya hol marad?

– Bizonyára mindjárt jön. Ti pedig mentek. Most. Az Úr áldjon meg bennetek! Ezt pedig köszönöm – megkocogtatta a kódexet, azzal eltűnt a mellékhajóban.

Claire tüstént az ajtóhoz szaladt és lenézett a csigalépcsőn. Nem látott és nem is hallott semmit. Egek! – gondolta. – Mi van, ha nem bízik bennem, és körülnéz a folyosóban?

Jamie nehézkesen mellé gurult, és megbökte a karját. Claire bosszúsan pillantott rá, de hamar belátta, hogy innentől kezdve ő már semmit sem tehet. Legalábbis egyelőre.

Hűvös szél süvített be a bejáraton, ahogy kinyitotta a súlyos ajtót. A gyertyák lángja magasra csapott, fényük mintha táncot járt volna a falon, az ablakokon és a képen. Szent György freskóján.

Claire számára immáron nem volt titok, hová mutatott kinyújtott bal karja – a titkos ajtóra, ami mögött a lépcső a titkos altemplomba vezetett le.

5.

– Nagyon szép ez a porcelántál, Tessie néni – mondta udvariasan Claire.

Az ebédlőben ült anyja távoli nagynénjével és Jamie–vel. A cselédek úgy szorgoskodtak körülöttük, akár a méhek: egyikük mécseseket gyújtott, hiszen odakint már sötétedett, mások pedig kalácsot hoztak.

– Hol marad a bor? – kérdezte Tessie néni, mire az egyik apród mélyen meghajolt és elsietett. Az asszony Claire–hez fordult: – Szóval tetszik a tál? Hm. Születésnapodra talán neked adom. Bár kétségkívül félteném nálatok – az apád még véletlenül összetörné.

– Köszönöm, én nem kérek inni – felelte Claire, pedig már rég nem a borról volt szó. Ő mégis leragadt annál a pillanatnál, amikor az apród eltűnt a konyhába vezető folyosón. Folyosó… Vajon mi van a fiúkkal? Értük kellett mennie; már csak a megfelelő percre várt, hogy otthagyhassa Tessie nénit meg a vacsoráját, amire előszeretettel hívta meg Claire–t is.

Jamie feszengve figyelte a lányt. Hozzá sem nyúlt a kalácsához, és idegesen rángott a keze.

– Csak nincs valami baj? – tette le a poharát az asztalra Tessie néni, még mielőtt belekortyolt volna.

– Szerintem Jamie csak egy kis friss levegőre vágyik – állt fel Claire. Itt a nagy alkalom! – Szívesen elmegyek vele egy körre.

*

– Nem… nem szereted… levegő… nem szereted a friss levegőt. És… menni… és nem akarsz menni egyetlen kört sem, mert… mert fázol – Claire elnevette magát, mire Jamie arcán kisimultak a ráncok, és bágyadtan nézett fel a lányra. – Sajnálom, tényleg sajnálom. Rád terítsek még egy pokrócot?

Mintha nem is Alsóváros utcáin haladtak volna. Alig–alig jött velük szembe valaki, s őket is jó nagy ívben kikerülték. Egy koszos képű férfi rávigyorgott Claire–re, majd csuklott egyet, elfordult, és nekiállt öklendezni; két kiabáló fiú között pedig odáig fajult a veszekedés, hogy a magasabb felkapott egy hordót – azt, amelyiken a délelőtt folyamán a zöld szemű kölyök az almáját rágcsálta – és hozzávágta a másikhoz. Claire és Jamie egyszerre sóhajtottak fel – ahogy Tessie nénitől tanulták –, s ismét rátértek a szűk, kacskaringós útra, ami a piros ruhás lotyó sarka felé vitt, majd azon túl a St. George–templomhoz.