Réti László – Az ellenkező nem

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2011

( Szex & Szekszárd címmel) A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6733-00-9

Réti László

AZ ELLENKEZŐ NEM

„A férfiak azért beszélgetnek a nőkkel, hogy lefekhessenek velük, a nők azért fekszenek le a férfiakkal, hogy a férfiak beszélgessenek velük.”

John Corey eszmefuttatása

(N. DeMille: Az oroszlán játszmája című regényéből)

1.

Csak egy kérdés

Most, hogy így ráérek, és éppen hanyatt fekszem a kanapén egy sörrel, arra gondoltam, mondok nektek pár szót a nőkről, a férfiakról, meg arról, ami szerintem ezt az egész dolgot mozgatja. Persze ezúttal kizárólag férfiszemmel, férfi megközelítéssel, tekintet nélkül a másik oldalra.

Károly vagyok.

Harminckét éves, elvált. A mai divatos dumával élve persze azt kellene mondanom, hogy „szingli”, de valahogy nem áll rá a szám. Bár az is kétségtelen, hogy nem a dolog klasszikus értelmében vagyok szingli. Tulajdonképpen az egyetlen furcsaságom éppen az, hogy szingli vagyok – hozzá kell mindjárt tennem: nem saját akaratomból. A nőkkel van a gond.

Először is tele van a hócipőm azzal, hogy mindenki, mindig, mindenhol csak és kizárólag az ő

lelkükkel foglalkozik. Mintha egy férfi nem lenne más, mint egy érzéketlen tuskó, akinek nincsenek érzései. Hát kérem: vannak!

Csak nem ugyanolyanok, mint a nőknek.

Mégis, mindenütt visszaköszön, hogy a csúf, gonosz férfi elnyomja a szép és jólelkű nőt.

Hogy mire is gondolok? Például arra, miért is válik el az ember. Na, erről aztán tudnék mesélni!

Vegyünk példának okáért egy mindennapos szituációt. Hazaér az ember este, és mivel kilóg a bele az egész napos gályázástól - meg úgy általában is elege van a napból -, nagyjából három dologra vágyik: le akarja rúgni a cipőjét, szeretne, mondjuk egy kávét, meg jó volna húsz perc béke. Fel akar töltődni.

Csak húsz perc! Olyan nagy kérés ez? Húsz perc csend – kérdések és válaszok nélkül. Utána már mehet a verkli, de kell húsz perc shut up!

A nő azonban nemhogy húsz, de öt percet sem bír ki.

Szinte

azonnal

gyanút

fog,

ha

nem

harminckétfogú vigyorral érünk haza, és jön a leggyűlöltebb kérdés.

– Mi bajod, Kari?

– Semmi.

Ha egy férfi azt mondja, hogy semmi baja, akkor százból kilencvenötször tényleg semmi baja sincs.

Csak fáradt, valami másra gondol – vagy éppen semmire.

Ezt azonban a volt nejem, Anita sosem hitte el.

– De olyan furcsa vagy!

– Mondom, hogy semmi bajom!

– De nagyon csendben vagy.

Mély levegőt vettem, és lassan, tagoltan, bár kétségtelenül

immár

némi

feszültséggel

megismételtem.

– Mondom, hogy jól vagyok!

– Biztos nincs semmi bajod?

És akkor természetesen eldurrant az agyam.

– Na, most már van!!!

Anita megütközve meredt rám a kanapé túlsó oldaláról.

– Most meg mi bajod? Hazajössz idegesen, én meg csak megkérdezem, mi bajod! Szégyelld magad!

Hiszen ez csak egy kérdés volt...

És kész volt a baj. A nap el volt cseszve, mehetett a morcosság elalvásig.

Férfiszemmel nézve – hiszen mi mással is nézhetném? – akkor fordul igazán komolyra a probléma, amikor este rúgja össze a port a férfi, és a

nő. Ha úgy nagyjából Fókusz-time után vitatkoznak, akkor két lehetőség van: aznap este már vagy nem lesz „action” – vagy azzal békülnek ki. Igaz, az utóbbi esettel nincs is semmi problémám. A férfi egyszerűen működik: ha a horizontálisan megtartott békítő

tárgyalás sínre kerül, akkor beköszönt a lelki béke.

Is.

Csakhogy pontosan tudtam, hogy Anita másnap megint meg fogja kérdezni: mi bajod? Mindig megkérdezte. Vajon a nők miért nem tudják az egyszerű dolgokat valóban egyszerű dolgokként megélni?

Amúgy egy kisvárosban lakunk a fiúkkal. Nem egy New York, és ebből következően Manhattenünk sincs. Speciel Chicagonk van, de ez más kérdés…

Nevezzük ezt a kisvárost, mondjuk Szekszárdnak, ám őszintén szólva, ez mindegy. Mindenesetre címnek sokkal jobban hangzik, mint például a „Szex és Tapolca”.

Sajátos szubkultúra ez.

Természetesen, a Nagyfaluban a nép meg van róla győződve, hogy mi itt mindenkit név szerint ismerünk, és valószínűleg azt hiszik, tátva marad a szánk az IKEA láttán, vagy elbizonytalanodunk attól, hogy Budapestiában nem a sofőr adja a jegyet a buszon. Kapva a lehetőségen persze nem is veszünk...

Elmondok egy titkot: nem ismerünk mindenkit név szerint, és a szánk sem marad tátva. Tényleg.

Van élet Budaörsön túl is, bár elismerem, ezt onnan talán tényleg nehéz elhinni.

De inkább visszatérek magunkra.

Négyen vagyunk, mindannyian harmincasok, és nőtlenek. Igazság szerint nem rajtunk múlt, hogy még mindig – vagy már megint – facérok vagyunk, de

a tény tény: így alakult. A régi haverok már mindannyian

úgy

hat-hét

éve

megnősültek,

gyerekeket nemzettek, és mindehhez bónuszként anyósokat kaptak. Ha megnyerte, hadd vigye! – nem igaz?

Hírmondónak megmaradt, a szépfiúkorból kiöregedőben lévő kis társaságunk legidősebb tagja Sam. A keresztségben a Sámuel névvel verte meg az Úr, és ehhez járul még az, hogy kissé ostoba (és nagyon-nagyon sznob) szülei egész kamaszkorában úgy ejtették a nevét, hogy „szemjuel”. Hiába, akkoriban

dúlt

a

Dallas-éra,

így

barátom

tizenvalahány évesen megkapta szüleitől grátisz a Sam nevet. Egyébként Sam nővére is ekkortájt lett Pamela. Barátomnak állítólag eredetileg a Ray nevet szánták, ám az fonetikusan leírva annyira hülyén nézett ki, hogy erről végül mégiscsak lemondtak a szülei. Így lett Sam. Momentán én csak egyetlen Sam-re emlékszem a Dallasból, Samanthára, de lehet, hogy kihagytam pár részt.

Szóval egyelőre csak róla akarok mesélni, mert a

„napi kedvenc kérdés problémáját”, amely számomra egy komoly méretű járólap volt a válás felé vezető

gyalogúton, ő bizony remekül megoldotta.

Nem kell nagy ész, hogy rájöjjünk, nem csak ez a neve van Samnek, de hát így hívatja magát, én pedig vagyok olyan szolidáris, hogy ha neki ettől jó, hát így szólítom. Sam második neve a Sámuel mellett a vehemens nagypapára való utalásul Boldizsár.

Nos… hogy is mondjam csak?…

Ő

az

igazi

vidéki

über-mega-gigamájer

mintapéldánya. Kopasz – naná, hogy mindenhol! –

tetkó van a bal vádliján, és sárga, háromajtós Golf III-assal jár. A kocsi tizennégy éves, alul szét van rohadva, de ettől még úgy néz ki, mint egy szpojlerreklám. Még a visszapillantóra is szárnyakat tettek, olyan tőle a kasztni, mint egy tarajos sül.

Sam kora meghatározhatatlan. Szerintem kábé negyven lehet, de ő köti magát a harmincháromhoz.

Foglalkozására nézve szobafestő, de azt mondja magáról, ha kérdezik, hogy galériatulajdonos.

Tulajdonképpen nem is hazudik, tényleg van egy galériája. Azon van az ágya a garzonjában. Már előre röhögünk, amikor elkezdi fűzni az aktuális csajt, hogy megmutatná a „galériáját”.

Amikor a nők mibajod-mániájáról faggattam, Sam, a nagy öreg egyszerűen csak azt mondta:

– Hát akkor egyáltalán ne dumálj vele, cimbi!

– Hogyhogy ne beszélgessek az asszonnyal? –

ütköztem meg az eszement ötleten. – Hiszen a feleségem!

Sam vállat vont, és megfogalmazta élete ars poeticáját:

– Ha megszákoltad a halat, már nem kell neki kukorica.

Hm…

Sam nem egy bonyolult lélek. Viszont működik.

Talán neki van igaza, és csak én nem vagyok képes azonosulni a világszemléletével?... Pedig sokan követik. Ez is arra mutat, hogy tudomásul kell vennem: kisebbségi világban élek. Egy szűk, ám a közhangulatot súlyát meghaladóan befolyásoló réteg szerint az a divatos, ha az ember nem követi a konvenciókat.

Ez

pedig

nem

kedvez

a

magamfajtának.

Nem vagyok sem kirívó, sem eltérő, sem valóságshow-imádó – egyszóval az új évezred elejére sikerült többségiként kisebbségbe szorulnom.

Egy letűnt kor őskövülete vagyok.

Godzilla – meg én.

Szerintem egyébként az az idő volt a normális, de lehet, hogy tévedek.

2.

Selejtezz, babám!

Anitával

akkor

durvult

el

igazán

a

kapcsolatunk, amikor egy alkalommal felvetődött a selejtezés kérdése. A férfi nem igazán gyűjtöget – a nő

azonban mindent elpakol, és semmit sem dob ki. Ezt, most, hogy így leírva látom, akár alaptézisként is megjegyezhetjük.

Aznap békésen üldögéltem a nappaliban, amikor a dobhártyámba vágott a kiáltás:

– Kari!

– Na? – nem akaródzott megmozdulnom.

– Kari!!

– Naa!?

– Karíííí!!!

– Naaa!!!

– Gyere már ide!

Miért én? Te akarsz valamit.

– Most?

– Most hát! Miért, mit csinálsz?

– Nézem a tévét.

– Mi megy?

– Motorépítés.

– Utálod a motorokat.

– Aha.

– Akkor minek nézed?

– Leköt.

– Mi?

– Ahogy egy vaslemezből kikalapálnak egy sárhányót.

– Marha „izgalmasnak” hangzik.

– Pedig nem az. Csak leköt. Ez az a rész, amikor a konkurens építők éjjel ellopják az összes alkatrészüket…

– Gyere már!

– Jól van, na! Megyek.

Úgyse hagyott volna, hát úgy gondoltam, okos enged, ha már szenved. Feltápászkodtam, és átballagtam a hálóba.

– Mit akarsz, Anita?

– Gyere csak ide!

– Itt vagyok. Minek ülsz itt a földön egy halom ruhával?

– Benyúltam fent a szekrénybe, és a fejemre esett a teniszütőd!

Egészen felderültem.

– Nahát! Már mindenhol kerestem. Kösz.

– Hogyhogy kösz!?

– Hát, hogy megtaláltad. Kösz.

– Ne köszöngesd itt nekem! Mondom, hogy ráesett a fejemre.

– A labdák nincsenek meg?

– Kari! Megütött a teniszütőd!

– És most mit csináljak? Hívjam a mentőket?...

De régen is volt, hogy ütögettem vele egy kicsit…

– Kari! Az én szekrényemben volt a te teniszütőd.

– Na és?

– Hogyhogy na és?

Ideje volt, hogy emlékeztessem valamire.

– Fürdőszoba, Anita. Négy polc, és csak annyit kértem, hogy egy legyen az enyém a négyből. Ehhez képest az én fürdőszobai polcomon van például egy csomag betét, két pamacs, amiből sárgás por szitál a villanyborotvámba, amitől az nagyobb füsttel indul, mint egy ezerkettes Lada, meg a szőrtelenítő krémed, amit a múltkor összekevertem a borotválkozás utáni balzsammal. Csak a buszon tűnt fel, hogy keményre

száradt a képem, és tele van muslincával. Mondjuk, legalább egyben le bírtam húzni. El tudsz képzelni a metrón, amint letépem az arcom, mint Travolta?

– Ezzel most mit akarsz?

– Semmit. Ennyit arról, hogy ez a te szekrényed.

Az meg az én polcom. Lett volna.

– Ez a rész akkor is az enyém!

– Igen?

– Igen. Semmi keresnivalója ott a teniszütődnek.

– Jó, akkor mutasd meg, melyik az én részem.

– A szekrényben?

– Aha. Ez az egy beépített szekrényünk van, drágaságom. Hossza három egész hattized méter, magassága kettő-kilencven, mélysége hetven. Szóval, melyik az én részem?

Balra mutatott.

– Ez.

– Ez?

– Aha. Ez.

Szemügyre vettem az én részemen lévő

holmikat.

– És ezt egyébként honnan lehet tudni?

– Hogy a tiéd?

– Aha.

– Onnan, hogy ide rakom a ruháidat.

– Igen? Akkor ez mi?

– Combfix.

– És melyik köcsögtől kaptam?

– Semelyiktől. Az enyém.

– Akkor mit keres az én polcomon!? És ez mi?

– Matrózblúz. Még az érettségire vettem, és…

– Nem az én méretem, Anita.

– Jó, de hát…

– Te mondtad, hogy ez az én polcom. Ki innen combfix! Ki innen matrózblúz! Befér a teniszütő.

Elégedett vigyorral a nappali felé indultam.

– Most meg hova mész?

– Sárhányó-kalapálókat nézni. Nemsokára ellopnak mindent a konkurensek.

– De én most hová tegyem a combfixem?

– Anita... – felhősödött el a homlokom. – Az imént mutattad meg, hogy a szekrénynek ez a része az enyém. Ebből egyfajta absztrakt leképezésben testet öltő gondolkodási folyamat eredményeképpen számomra egyből nyilvánvaló, hogy ha ez az uszkve nyolc százaléka a szekrénynek az én területem, akkor a fennmaradó mintegy kilencvenkét százaléka a tiéd.

Szóval helyezd el a combfixedet és a matrózblúzodat abban a kilencvenkét százalékban.

– Megpróbálom.

– Remek.

– De tele van.

Visszafordultam a küszöbről.

– Mi van tele?

– Az összes polcom.

– Tele?! Mivel?

– A ruháimmal.

– Aha. Nos, ez engem már nem érdekel. Próbálj elpakolni, jó?

– Jó.

– Oké. Akkor én most megyek, megnézem, hol tart a sárhányó.

Három métert sem haladtam, amikor:

– Kari!

– Hm?

– Kari!!

– Na?!

– Karíííí!!!

– Naaa!!!

– Gyere már vissza!

Kelletlenül visszacammogtam.

– Mi az?

– Mit vegyek fel?

– Mikor?

– Este.

– Szerintem a Rocky 4-et. Azt még nem láttam, és ha bulizni megyünk, akkor ma sem…

– Úgy értem, a bulira mit vegyek fel?

– Mit tudom én!

– Kari! Nincs egy rongyom se!

– Nincs!?

Most aztán megindult az agyam! Meg én magam is visszafelé.

– Na, csakhogy ide jöttél végre… - örvendezett Anita, hogy végre teljes figyelmemet neki szentelem.

– Mit akar az jelenteni, hogy nincs egy rongyod se? Nincs fél perce, hogy azt mondtad, tele a szekrényed ruhákkal!

– De azokat már nem vehetem fel!

– Miért? Ki nem hízhattad, most is alig vagy ötven kiló.

– Már nem trendi.

– Nem? És amit a múlt héten vettem neked? A kék?

– Az rajtam is volt a múlt heti bulin.

– És? Elkopott? Felismerte a korábbi tulajdonosa? Tiltakoztak a bálnavédők, vagy mi a rosseb miatt nem lehet még egyszer felvenni?

– Mert Klarisszáék látták. Nem mehetek egy hét múlva ugyanabban!

– Miért nem? Rajtam is ugyanaz a farmer lesz.

– Az más!

Találomra benyúltam a polcok közé, és kihúztam az első kacatot, ami a kezembe akadt.

– Akkor ez a piros miniruha?

– A mini most nem divat.

– Nem? Decemberben bezzeg az volt a divat, mi?

Különben hogy is fázhattál volna fel, nem igaz?

– Akkor se divatos.

– Hát ez a vacak?

– Ez? Ezt éppen Klarissza adta kölcsön. Nem mehetek egy buliba éppen…

Mélyebben túrtam a szekrényébe.

– Jó… Nem értem, de jó. – Eszembe villant a könnyebb megoldás: – Nézd, hagyj nekem békét, itt van egy kis pénz, menj, vegyél ruhát, nem érdekel!

Cserébe csak annyit szeretnék, hogy hajítsd ki a búsba azokat a rongyaidat, amik már nem divatosak, lejártak, elkoptak, egyszóval nem kellenek. Oké?

– Nem oké. Minden ruhám kell.

– Mind? – fordultam meg ismét döbbenten, és kezdtem ráébredni, hogy mégsem fogom látni, amikor a konkurencia megfújja a kardánboxokat.

– Mind. Nincs itt semmi felesleges.

– Na, ne szórakozz velem, Anita! Nézd meg például itt lent! Van vagy negyven pár cipő. Ezek minek kellenek?

– Nem dobom ki!

– Legalább ezt a patacipőt! Nyolc éve nem hordja senki. Minek ez neked? Felveszed, ha magasról kell a befőtt? Dobjuk ki!

– És ha megint divatba jön?

– Hogy mondtad?

– Mi van, ha megint divatba jön? Mi meg kidobtuk. Akkor mi van?

– Ha megint divatba jön, az lesz az első, hogy veszel egy újat, akár itt van ez a régi, akár nincs.

– Már miért vennék, ha ez itt van?

– Mert azt fogod mondani, hogy kopott.

– Hát, egy kicsit talán…

– Akkor dobd ki!

– Nem.

Ennyit arról, miért abszolút felesleges egy nőnek logikusan érvelni. A végső döntést mindenképpen emocionálisan hozza meg.

– Akkor hadd lássam, mi van itt fent! Basszus!

Azt mondja, hogy… kettő, négy… tizenhat…

huszonkettő, huszonnégy, huszonöt retikül.

– Táska.

– Nem retikül?

– Nem. Táska. Minden retikül táska, de nem minden táska retikül.

– Minden dízel üzemanyag, de nem minden üzemanyag dízel – kontráztam azonnal.

– Mi?

– Mindegy. Szóval minek neked huszonöt táska?

– Nem volt szívem kidobni.

– Nem? Itt ez a fekete…

– A ballagásomra kaptam.

– És ahogy kinéz, legközelebb a temetésedre fogod felkapni. Csak a helyet foglalja. Tudod te, mennyi helyet foglal huszonöt táska? Ez legalább egy köbméter!

– Na és? Minek neked az a hely, Kari?

– Nekem?! – hökkentem meg. – Nekem aztán rohadtul semmire nem kell, Anita! Neked kell, hogy ne az én pólóim között tartsd a matrózblúzodat, és ne lógjon ki estére a gatyámból egy combfix. Na, és ez a… nyúlszőrtáska?!... Egyáltalán, halott ez már?

– A nagyi hozta a Krímből.

– A Krímből?

– Aha. Nyolcvanhétben volt ott, és…

– Nem érdekel! A büdös életben nem fogod hordani, hacsak egyszer nem akarsz majd egy jelmezbálon Robinsonnak öltözni. Ott, a kecskeruha mellé jó lesz kiegészítőnek.

– Na látod! Sose lehet tudni, mire lesz jó…

– De! De! De lehet tudni! Lehet tudni, hogy SOHA, SEMMIRE, NEM LESZ JÓ!!!

Szakadt rólam a verejték, Anita pedig furcsán nézett rám.

– Most meg mi a bajod?

– Nézd ezt a zakót, például! – engedtem el a fülem mellett a kérdést, amely úgyis csak egy újabb vita generálója lett volna, ha megválaszolom. – Évek óta nem volt rajtad!

– Emlék.

– És ez a türkizkék garbó?

– Anyámtól kaptam.

– Ahogy én az életet. De eldobom, isten az atyám, hogy eldobom magamtól!...

– Kari…

– Hát ez a répafarmer?

– Majd jó lesz foltnak.

– Foltnak!? Hahahaha!!! Életedben nem volt rajtad folt! Legfeljebb a homokozó nadrágodon. És itt alul mi van?

– A vasalnivalók.

– Ez a két köbméter ruha? Mi van ebben, hogy ennyi... Jé, a barna ingem. Egy éve nem láttam.

– Miért nem dobod ki?

Csodálkozva felnéztem.

– Mit, Anita?

– Ezt a barna inget.

– Miért dobnám ki?

– Ódivatú. Már csak Aradszky hord ilyet.

– De én ezt kedvelem!

– Nem is hordod!

– Hogy mondtad?

– Nem láttam rajtad már vagy egy éve.

– Mert nem volt kivasalva.

– Persze. Mert ódivatú.

– De én nem azért nem hordtam, mert öreg, hanem azért nem hordtam, mert nem volt kivasalva!

– Hát csak nem vasalok ki feleslegesen egy ilyen régi inget! Főleg, ha nem is hordod…

– De hordanám, csak nincs kivasalva!!!

– Ezt a rongyot?

– Ezt!

– Akkor is idejétmúlt.

– Hm… Tényleg?

– Ja.

– De most komolyan?

– Igen.

– Kár. Szép emlékeim fűződnek hozzá. Az a nyaralás…

– De hát ósdi. Tök ciki ilyet felvenni.

– Tényleg? Akkor kidobom.

– Ugyan már!... Ha emlék, megtarthatod.

– Nem.

– De nyugodtan.

– Nem!

– Ha nem, hát nem… Úgyse hordtad már vagy egy éve...

– Mert nem volt kivasalva!!!

– …meg a szekrény is tele van.

– Mi van tele?! Majd mindjárt nevén nevezem én, hogy mi van tele!!!

– A szekrény. Nem férnek már a cuccaim.

– Stop! A szekrény az én egyetlen idejétmúlt ingemmel van éppen tele?

– Nem csak azzal, de hát, ha már nem kell…

– De kellett volna, csak NEM VOLT

KIVASALVA!!! De most már nem kell!

– Akkor meg mégis csak a helyet foglalja. Ezért kár volt felhúzni magad.

– Miért?

– Az ing miatt. Nem is hordtad

– Ahogy te sem a ruháid 90%-át!!!

– Az más.

Kis híján toporzékolni kezdtem.

– Basszus! Ha nekem elkopik egy göncöm, kidobom, ha elszakad, kidobom, ha már nem tetszik, kidobom. Folyamatosan van kábé hat nadrágom, négy zakóm, két kabátom, meg vagy tíz ingem, és egy fióknyi gatya meg zokni. Aztán annyi!!! Nem

gyülemlik, mint a gleccserkavics! Most nézd meg ezt a rohadt szekrényt! A térfogata nagyjából 7,3

köbméter…

– Nem mondod, hogy ezt most kiszámoltad!

– De! Kiszámoltam! Szóval abból nagyjából 6,5

köbméter áll a te rendelkezésedre, miközben egy átlagos bugyid nem több négy grammnál, és egy szoknyád kisebb, mint egy tejeszacskó. Akkor mondd már meg nekem, mi a hétszentséggel van tele ez a szekrény?!

– A ruháimmal.

– Akkor meg öltözz fel arra a rohadt bulira!

– De nincs egy jó göncöm!

– Akkor vegyél! Megfinanszírozom, de csak egy feltétellel: dobjál ki a Vöröskeresztnek vagy egy dunnahuzatnyi ruhát, hogy legyen helye az újaknak, és ne kelljen otthagynom azt a nyavalyás sárhányó-kalapálást pusztán azért, hogy megtudjam, a fejedre esett a teniszütőm, ami egyébként a te ruháidtól nem fért el!

– Azért neked is vannak vacak ruháid…

– Micsoda?! Az a barna ing? Az az egyetlen rohadt ing?! Nézd csak, mit csinálok vele! Letépem a gombjait! Mindet…

– Minek?

– Nehogy megsértse az autót, ha letörölgetem vele. Arra még jó.

– Miért nem veszel egy autótörlő kendőt?

– Recycling, Anita! Hallottál már róla?

– Persze. De attól a teniszütőd még a fejemre esett…

– Anita! Ha a 8% helyett, mondjuk a fél szekrény lenne az enyém, nem csak a teniszütőt tudnám bőven elhelyezni, hanem a hálót is felcsavarva, egy csíkfestő kocsit, meg a játékvezető

magaslesét bíróstul. Na, selejtezz!

Durcás elszántsággal nézett a szemembe.

– Nem.

– De.

– Nem!

– Akkor menjél már, vásárolj egy ruhát, csak hagyj nekem békét!

– Jó.

– De pénzt csak akkor adok, ha ugyanannyi göncöt kidobsz, mint amennyit vásárolsz.

– Oké.

– Akkor indulás.

– Addig te mit csinálsz?

– Addig megnézem a sárhányósokat… Na, tessék! Ahogy gondoltam. Amíg itt veled vitatkoztam, az éj leple alatt kifosztotta a motorépítőket az ellenfél.

A kormányt hagyták csak meg szegényeknek.

– Így értesz a motorépítéshez, Kari?

– Az a titka, hogy olyan ez is, mint a politika.

Már mindent elloptak, de a kormány mégis megmaradt.

– Nem értem.

– Eredj inkább vásárolni!

– Oké.

– Anita, stop! Kitaláltad már, mit dobsz ki a szekrényből abban a térfogatban, amit vásárolsz?

– Aha.

– És mit?

– Annyi rissz-rossz, lyukas alsógatyád van…

3.

A lakásfestés

A másik barátom Márk. Róla még nem beszéltem. Ő hivatásos bűnpártolóként keresi a kenyerét. Szóval ügyvéd. Harmincegy éves, nőtlen, és fogalma sincs, miért nem tud megházasodni. Talán azért, mert, amikor megjelenik a flancos rózsaszín ingében, és a mandzsettagombjaival… Ki hord manapság mandzsettagombot?... De félre a tréfát: valójában nem meleg, csak még nem alakult ki teljesen a nemi identitása. Sosem láttam pasassal, de valahogy

mindig

bizonytalan

vagyok

vele

kapcsolatban... Mégiscsak jogász...

Hol is tartottam?

Ja, igen, a rózsaszín ing!

Az egész onnan indult, hogy Barbara, a nő, akit mostanában kerülgetek, kitalálta, hogy kifesteti a lakását. Pénze persze nincs, a pemzli pedig úgy áll a kezében, mint kurvának a liliom. Egy szó, mint száz, ő úgy gondolta, hogy majd én kifestem a lakását. Ezt persze akkor vetette fel, amikor már nem lehetett nemet mondani: túl voltunk egy halálhosszú nyálas mozin – ami alatt a parkolóban meghúzták a kocsimat –, egy méregdrága vacsorán, egy üveg jobbfajta pezsgőn, ő pedig végre ott állt a nappalija közepén egy szál harisnyatartóban – és akkor megkérdezte:

– Kari, ha szépen megkérlek, kifestenéd a lakásomat?

Mit is mondhattam volna erre? Sarokba voltam szorítva. Úgy is mondhatnám: túl sokat invesztáltam már az estébe ahhoz, hogy csak úgy veszni hagyjam a befektetést.

Hajnalban aztán, amikor kissé másnaposan, hanyatt fekve felváltva bámultam a pókhálósra repedt mennyezetet és Barbara szintén pókhálósra amortizált sminkjét, már bántam az egészet, akár az eunuch az óvszervásárlást. Nem vagyok egy nagy freskófestő, de nem volt visszaút. Megígértem. A fene az úriemberségembe!

Barbara váratlanul kipattant az ágyból, és közölte, hogy már ma meg kell csinálni az egész lakást, és ő most elmegy színt választani. Mire hápogtam volna valamit, már ott sem volt.

Ezt használtam ki, hogy felhívjam Samet. Végül is ő szobafestő. Hát minek vannak az embernek szobafestő barátai, ha nem azért, hogy kihúzzák a katyvaszból?

A háttérzajból azonnal tudtam, hogy Sam éppen a kocsijában ül, amikor felvette a telefont. Gyorsan elhadartam a történetet. Sam hosszan, mélyről jövően, és igazán őszintén röhögött. Már kezdtem megsértődni, amikor közölte, hogy nehezen tudna ma festeni, mert Márkkal elmentek meccsre. Reggel kilenc volt, így biztos voltam benne, csak szívatnak.