MEL ROBBINS

ADJ EGY ÖTÖST MAGADNAK

VEDD ÁT ÉLETED IRÁNYÍTÁSÁT
EGY EGYSZERŰ SZOKÁS SEGÍTSÉGÉVEL

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mel Robbins / The High 5 Habit:

Take control of your life with one simple habit

Hay House Inc., USA, 2021

A Hay House-rádió a www.hayhouseradio.com
internetes oldalon érhető el.

Fordította

Garamvölgyi Andrea

Szerkesztette

Komor Kata

Copyright © Mel Robbins, 2021

Hungarian translation © Garamvölgyi Andrea, 2021

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2021

Cover design Édesvíz Kft., 2021

Original interior design: Nick C. Welch

Interior photos/illustrations: Courtesy of the author

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Tipográfia Alinea Kft.

Borítót készítette Goart Design Bt.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-507-071-8 (epub)

ISBN 978-963-507-072-5 (mobi)

Chrisnek, Sawyernek, Kendallnek és Oakley-nak

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Tartalom

1. fejezet: Kiérdemelted az „ötösödet”!

2. fejezet: A hatás tudományosan igazolt

3. fejezet: Van néhány kérdésem…

4. fejezet: Miért kínzom magam?

5. fejezet: Valami baj van velem?

6. fejezet: Honnan ez a sok negativitás?

7. fejezet: Hogyhogy hirtelen mindenütt szíveket látok?

8. fejezet: Másnak miért olyan könnyű az élete – és nekem miért nem?

9. fejezet: Nem könnyebb, ha inkább egy szót sem szólok?

10. fejezet: Elkezdem, mondjuk… holnap! Jó?

11. fejezet: De kedvelsz-e?

12. fejezet: Hogyhogy én mindent elrontok?

13. fejezet: Vajon tényleg meg tudok birkózni ezzel?

14. fejezet: Na jó, ezt a fejezetet talán jobb, ha el sem olvasod

15. fejezet: Végül összeáll a kép

Várj, várj… Ezzel még nincs vége!

Ajándék Meltől

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

A szerzőről

1. FEJEZET

Kiérdemelted az „ötösödet”!

Hadd meséljem el, hogyan zajlott életem egyik legmeghatározóbb napja. Nem is olyan régen történt. Teljesen váratlanul felfedeztem egy egyszerű módszert – én High 5 Habitnek, vagyis „ötös” szokásnak neveztem el –, amelynek segítségével sokat javulhat életünk legfontosabb kapcsolata: az önmagunkhoz fűződő viszonyunk. Megosztom itt ennek a felfedezésnek a történetét, a tudományos hátterét, és azt is elárulom, hogyan tudod általa te is megváltoztatni az életedet.

Az egész a fürdőszobában kezdődött, reggeli fogmosás közben. Egy pillanatra ránéztem a tükörképemre, és azt gondoltam: Uh!

Elkezdtem sorra venni, mi mindent utálok magamon: a szemem alatt éktelenkedő sötét karikákat, a hegyes államat, a megereszkedett hasamat, meg azt, hogy a jobb mellem kisebb, mint a bal. A fejemben beindult a verkli: Szörnyen nézek ki. Többet kéne edzenem. Ronda a nyakam. Minden egyes ilyen gondolattól csak még rosszabbul éreztem magam.

Megnéztem, hány óra van – 15 perc maradt az első Zoom-meetingemig. Ezután korábban kell kelnem. Eszembe jutott a közelgő határidő; az eddig sikertelen üzleti próbálkozásom; a sok megválaszolandó e-mail és üzenet; a rám váró kutyasétáltatás; apám biopsziájának eredménye; az a sok minden, amit a gyerekeim várnak aznap tőlem. És máris úgy éreztem, menten összecsapnak a fejem felett a hullámok, pedig még melltartót sem vettem fel, és kávét sem ittam.

Aznap reggel csak arra vágytam, hogy töltsek magamnak egy nagy bögre kávét, lerogyjak a tévé elé, és kitöröljem a fejemből ezt a sok nyűgöt… de tudtam, hogy ez nagy hiba lenne. Tudtam, hogy hiába várom, senki nem terem itt hirtelen, hogy megoldja minden problémámat, befejezze a félbemaradt projektjeimet, eddzen helyettem, vagy átvállalja azt a kellemetlen munkahelyi beszélgetést, amely rám vár.

Én csak azt akartam… hogy egy lélegzetvételnyi szünethez jussak… az életben.

Pokoli hónap állt mögöttem. Állandósult a stresszállapot. Én törődtem mindennel és mindenkivel, én aggódtam mindenért és mindenkiért. Na és velem törődött valaki? Biztos, hogy ez sokaknak ismerős helyzet. Az ilyen helyzetekben, amikor az élet egyre többet követel tőlünk, a pozitív hozzáállásunk pedig egyre csak fogy, könnyen örvénybe kerülünk – és elindulunk lefelé a lejtőn.

Szükségem lett volna valakire, aki bátorít: Igazad van, ez piszok nehéz! Nem ezt érdemled! Ez így nem igazságos… de ha valaki, hát TE képes vagy megbirkózni ezzel is! Ezt szerettem volna hallani. Kellett volna némi megerősítés, egy kis lelki fröccs. És dacára annak, hogy én vagyok a világ egyik legkeresettebb motivációs előadója, fogalmam sem volt, mit mondjak magamnak.

Nem tudom, mi ütött belém. Vagy, hogy miért csináltam. De valamiért, ott a fürdőszobában, alsóneműben, a tükör előtt állva egyszer csak a nyúzott tükörképem felé emeltem a kezem – úgy, mintha köszönnék. Látlak – csak ennyit akartam mondani. Látlak, és szeretlek. Rajta, hát, Mel! Menni fog.

Mozdulat közben jött a felismerés, hogy ez a köszönés önmagamnak nem más, mint egy „ötös”, egy pacsi. Ezt bárki felismeri, ez semmi másra nem hasonlít, és olyan megszokott mozdulat, akár a kézfogás. Életünk során számtalanszor lepacsiztunk már, adtuk és kaptuk az „ötösöket”. Lehet, hogy ma már egy kicsit giccses, kicsit ciki. De azon a reggelen, ott a fürdőben, melltartó nélkül, az első kávém előtt, a mosdókagylónak támaszkodva, én mégis lepacsiztam a tükörképemmel.

Olyasmit mondtam ezzel némán magamnak, amit már nagyon hallanom kellett. Biztosítottam magam, hogy – bármi is vár rám – menni fog. Drukkoltam magamnak. Rászóltam a tükörben látott nőre, hogy emelje fel az állát, és menjen csak tovább, előre. Ahogy a tenyerem a tükörhöz ért, és összetalálkozott a tükörképemével, egy kicsit máris jobb kedvem lett. Nem voltam egyedül. Ott voltam magamnak ÉN. Egyszerű gesztus volt, egy kis kedvesség önmagam felé. Valami, amire nagy szükségem volt, és ami már kijárt nekem.

Rögtön éreztem, hogy enyhül a szorítás a mellkasomban. Kihúztam magam. Elmosolyodtam azon, milyen banális dolog ez a pacsi, ám hirtelen már nem is tűntem olyan nyúzottnak, nem éreztem magam olyan nagyon egyedül, és már a rám váró feladatok listája sem tűnt olyan ijesztőnek. Mentem is a dolgomra.

Eljött a másnap reggel, megszólalt az ébresztő. Ugyanazok a problémák, ugyanaz a túlterheltség várt rám. Felkeltem. Beágyaztam. Kimentem a fürdőbe. És megint ott volt a tükörképem. Helló, Mel! – üdvözöltem magamat, és máris azon kaptam magam, hogy gondolkodás nélkül elmosolyodok, és megint lepacsizok magammal.

A harmadik reggelen, ahogy felkeltem, azt vettem észre, hogy máris arra gondolok, máris azt várom, hogy a tükör elé állhassak, hogy végre lepacsizhassak önmagammal. Lehet, hogy ez ciki, de ez az igazság. A szokásosnál egy kicsit gyorsabban ment a beágyazás, majd a hajnali 6 óra 5 perckor még teljesen indokolatlannak tűnő lelkesedéssel léptem be a fürdőszobába. Ezt nem tudom máshogy megfogalmazni:

Úgy éreztem, mintha egy baráttal lenne találkozóm.

Később elméláztam azon, vajon mikor kaptam én „ötösöket” az életem során. Legelsőként, persze, az jutott eszembe, amikor fiatalon csapatsportokat játszottam. Majd az, amikor utcai futóversenyeken indultam a barátnőimmel. Meg amikor baseballmeccsekre jártam a Fenway Park Stadionba, ahol valóságos pacsicunami indult el, amikor pontot szerzett a Red Sox. Pacsival gratuláltam a barátaimnak, amikor megkapták azt az előléptetést, szakítottak azzal a lúzerrel, vagy megnyerték azt a kártyapartit.

Majd eszembe jutott életem egyik fénypontja: az, amikor lefutottam a New York Maratont, mindössze két hónappal a 2001. szeptember 11-i terrortámadás után, amelyben 2977 ember vesztette életét, és összeomlott a Világkereskedelmi Központ ikertornya.

Annak a 42 kilométernek minden egyes pontján nézők tömegei álltak a járdán, és amerikai zászlók lobogtak minden ház minden ablakában, ameddig csak a szem ellátott, a város öt nagy kerületét átszelő verseny teljes útvonalán.

Ha nincsenek a nézők, akik 42 kilométeren át „kísértek” minden lépésnél, pacsival biztattak, drukkoltak nekem, kizárt, hogy beérek a célba. Magamtól nem vagyok képes ilyen kitartásra. Én már attól kifulladok, ha bevásárlás után a tömött szatyrokat felcipelem a másodikra. Akkoriban két három év alatti kisgyerek mellett teljes munkaidőben dolgoztam – nem tudtam rendesen felkészülni egy ekkora távra. Hisz még a futócipőmet se igazán törtem be! De régóta bakancslistás volt nálam ez a verseny, ezért mikor esélyem nyílt lefutni, elhatároztam, hogy élek a lehetőséggel. Számtalan olyan pillanata volt a versenynek, amikor megroggyant a térdem, megadta magát a húgyhólyagom, vagy kegyelemért könyörgött az agyam: Elég! Már nem bírom! Ilyenkor lelassítottam, és bicegve haladtam tovább. Miért nem edzettem keményebben? Miért csak két hete vettem új futócipőt? Úgy a huszadik kilométer magasságában a vízosztó önkénteseket kérleltem, hogy adják az áldásukat, hadd adjam fel a versenyt. Meg sem hallottak. Feladni? Most? Amikor már ilyen messze jutottál? Biztatásuk elnémított bennem minden kételyt, és mentem tovább.

Sokkal erősebb vagy, mint gondolnád.

Csak azért sikerült célba érnem ezen a maratonon, mert útközben folyamatosan biztattak és ünnepeltek a nézők. Ha a fejemben duruzsoló hangoknak hiszek, akkor talán már a tizedik kilométernél megállok, amikor felszakadtak a lábamon a vízhólyagok, és minden lépés pokoli kínokat okozott. Olyan jó érzés volt, hogy drukkolnak nekem – ez segített koncentrálni és tovább futni. A nézők pacsijai tartották bennem a hitet, hogy tényleg meg tudok csinálni valamit, amit még nem csináltam soha azelőtt.

Amikor elkedvetlenített, hogy sorra hagynak le a futótársaim, csak azért nem adtam fel, mert egy ismeretlen ember tenyere a tenyerembe csattant. És ez a lényeg: az „ötös” az nem egyszerűen egy pacsi – az a magunkba vetett hitet megerősítő energiaátvitel két ember között. Az ötös feléleszt bennünk valamit; eszünkbe juttat valamit, amit már rég elfeledtünk. Nekem minden ötös azt üzente: hiszek benned, és ettől én is hinni kezdtem magamban és abban, hogy képes vagyok lépésről lépésre haladni tovább, hat teljes órán át, amíg el nem érem a célt.

Micsoda erő van egy idegen pacsijában – és ha innen nézzük, adja magát a párhuzam a maraton és az élet között. Mindkettő hosszú ideig tart, megelégedést nyújtó, mámorító, időnként viszont fájdalmas élmény. Képzeljük csak el, milyen lenne, ha minden reggel egy ilyen pacsi energiájából meríthetnénk erőt, hogy lefussuk az előttünk álló napot.

És akkor itt és most álljunk meg egy szóra! Önmagunk állandó kritizálása hogyan segít rajtunk?

Mi lenne, ha fordítanánk a helyzeten, és megtanulnánk végigdrukkolni magunkat minden napon, minden héten, életünk minden évén, lépésről lépésre, ahogy megyünk előre az álmaink és a céljaink felé? Képzeld csak el, milyen lenne, ha TE lennél önmagad legnagyobb drukkere, rajongója, szurkolója. Nehéz elképzelni, igaz? Pedig nem kéne annak lennie.

Szeretném, ha őszintén válaszolnál a következő kérdésre: Milyen gyakran drukkolsz magadnak?

Fogadni mernék, hogy te is ugyanarra jutottál, mint én: szinte soha.

A kérdés már csak az: Miért? Ha tényleg olyan baromi jó érzés, hogy szeretnek, bátorítanak és ünnepelnek, ha ez segít abban, hogy folytasd az utad, és elérd a céljaidat, akkor miért nem adod meg ezt az érzést önmagadnak?

Régóta tudjuk: Először magadra tedd fel az oxigénmaszkot!

Ezerszer hallottam már ezt a mondást, de sosem tudtam, hogyan lehetne alkalmazni a hétköznapi életben is. Aztán ez a „tükörpacsi” felnyitotta a szemem: csak úgy lehetek én az első önmagamnak, ha felküzdöm magam az első helyre, és ehhez végig drukkolok magamnak – hiszen mindenki más is így került oda, az én drukkolásommal.

Gondoljunk csak bele, milyen remekül tudunk támogatni és ünnepelni másokat. Szurkolunk a kedvenc csapatainknak, követjük a kedvenc színészeinket, zenészeinket és influenszereinket. Jegyet veszünk a meccseikre, állva tapsolunk nekik a fellépéseiken, megfogadjuk az ajánlásaikat, vásárolunk a legújabb kollekciójukból, és figyelemmel kísérjük minden eredményüket, a Superbowl-győzelmektől a Grammy-díjakig.

A magánéletünkben is profin támogatjuk és segítjük a szeretteinket – a párunkat, a gyerekeinket, a legjobb barátainkat, a családunk tagjait, a munkatársainkat. Szülinapi bulikat meg ünnepségeket rendezünk a család minden tagjának; túlórát vállalunk, hogy kisegítsük az elhavazott kollégát, és elsőként buzdítjuk a barátnőnket, amikor megmutatja a netes randioldalra feltöltött profilját (Csodásan nézel ki!), vagy mellékállásban étrend-kiegészítőket kezd árulni (Egy évre elegendő készletet kérek!). Mindenkit arra biztatunk, hogy kövesse az álmait, sose adja fel a céljait – még azt is, akit csak most ismertünk meg jógaórán. Amikor az oktató megemlíti a következő képzési programot, rögtön odafordulunk újdonsült barátnőnkhöz: Jelentkezel? Jelentkezz! Gyönyörű a lefelé néző kutya pózod!

De önmagunk ünneplése és bátorítása valahogy mindig elmarad. Sőt magunkkal épp az ellenkezőjét műveljük. Szidjuk magunkat. A tükörbe nézve ízekre szedjük és megkritizáljuk minden egyes porcikánkat. Romboljuk a saját önbizalmunkat, a céljainkról és az álmainkról pedig lebeszéljük magunkat. Másokért kezünket-lábunkat törjük – önmagunkért a kisujjunkat sem mozdítjuk.

Ideje magadnak is megadni azt a bátorítást, amire szükséged van, és ami neked is kijár.

Önértékelés, önbecsülés, önszeretet, önbizalom – mindegyikhez ezeknek a képességeknek az elsajátításával lehet megtenni az első lépést. Ezért szeretném, ha mindennap azzal indítanál, hogy lepacsizol a tükörképeddel. Ismerd meg, tanuld meg és gyakorold ezt a szokást minden egyes nap. De ez még csak a kezdet.

A tükörpacsi több, mint egyszerű cselekedet – egy komplett és átfogó életfelfogást, gondolkodásmódot, filozófiát és egy olyan stratégiát takar, amellyel átprogramozhatók a tudatalattinkban rögzült sémák. Kutatási eredmények, tudományos ismeretek, mélyen személyes történetek, valamint az „ötös” szokást gyakorlók (és akad majd belőlük bőven ebben a könyvben) életében bekövetkezett valós eredmények bemutatása révén bebizonyítom neked, hogy az önpacsival (meg annak mindenféle klassz változatával) újra a kezedbe veheted az életedet – és nem kevés inspirációt is adok ehhez.

Megtanulod beazonosítani azokat a gondolatokat és meggyőződéseket, amelyek mentálisan lehúznak téged – ilyenek például, a bűntudat, a féltékenység, a félelem, a szorongás és az önbizalomhiány. És, ami még fontosabb, megtanulod olyan új gondolatokra és viselkedési formákra váltani ezeket, amelyek felemelnek, és továbbsegítenek. Persze mindezt részletesen elmagyarázom, és megmutatom, hogyan kell csinálni, feltárom a tudományos hátteret, amely kimutatja, mitől hatásosak ezek az eszközök, és közben minden nap veled leszek (de erről majd később árulok el részleteket).

Sokkal többről szól ez annál, mint hogy tudjunk vidáman ébredni, a gödörből egyedül kimászni, vagy hogy tudjuk felspanolni magunkat, amikor életünk legnagyobb és legizgalmasabb pillanatai várnak ránk (noha megtanuljuk ezeket is).

Arról írok, hogyan lehet megérteni és jobbá tenni életünk legfontosabb kapcsolatát – az önmagunkkal való kapcsolatunkat. E könyv lapjain megtanítom, melyek a legalapvetőbb szükségleteink, és hogyan lehet azokat kielégíteni. Emellett bemutatok már bevált gondolkodásbeli stratégiákat is, amelyek átsegítenek az élet minden pillanatán – a csúcsokon és a mélypontokon, a hullámhegyeken és hullámvölgyeken egyaránt, hogy mindvégig kitartsunk amellett az ember mellett, aki a tükörből néz vissza ránk.

Ahogyan önmagadra tekintesz, úgy tekintesz a világra is.

Gondolhatod, milyen sokat – talán a kelleténél is többet – lamentáltam a pacsizáson, míg ezt a könyvet megírtam. És csak most jövök rá, miután rászoktam a rendszeres önpacsizásra, hogy életem első néhány évtizedében ízekre szedtem a külsőmet, valahányszor tükörbe néztem, vagy elkapott a csalódottság, esetleg egyáltalán tudomást sem vettem a tükörből visszanéző nőről. Ironikus, belegondolva, hogy mi a szakmám.

A világ egyik legkeresettebb motivációs előadójaként és bestsellerszerzőként az a munkám, hogy megadjam a hallgatóságom tagjainak és az olvasóimnak a szükséges eszközöket és bátorítást ahhoz, hogy változtatni tudjanak az életükön. Bízom bennük, és ettől ők is elkezdenek bízni magukban. Ha jobban belegondolok, az én munkám nem más, mint az „ötös” megtestesülése. Minden tartalmam – legyen az előadás, könyv, YouTube-videó, online kurzus vagy közösségimédia-poszt –, minden munkám egyet üzen: Hiszek benned! Fontosak az álmaid! Menni fog! Csináld tovább!

Évek óta osztogatom a pacsikat.

És, mindezek dacára, magamnak nemigen adtam egyet sem. Én vagyok önmagam legnagyobb kritikusa. Lefogadom, hogy ezzel te is így vagy. És csak mostanában, amikor elkezdtem magammal – előbb a tükörben, majd mindenféle egyéb, szimbolikus módokon is – lepacsizni, kezdtek a dolgok végre a helyükre kerülni. Ha már megtanultuk önmagunkat a magunk teljes valójában meglátni és támogatni, mindjárt könnyebb elcsípni azokat a pillanatokat, amikor beindulna a mentális örvény a fejünkben, és könnyebb rögtön egy hatásosabb és optimistább szemléletre váltani. A pozitív gondolkodás pozitív tettekre sarkall, amelyekkel változtathatunk az életünkön. Ezzel az „ötös” energiával és attitűddel bármire képesek lehetünk.

Amikor elkezdtem lepacsizni a tükörképemmel, az több volt, mint bátorító gesztus egy rosszul induló napon. Ettől a mozdulattól az addigi önkritika és önutálat az ellenkezőjére fordult bennem. Hirtelen teljesen más szemüvegen át tekintettem az életemre. És ettől óriási változások indultak el benne. Egy korszak lezárult. És tiszta lappal indult újra életem legfontosabb kapcsolata – az önmagamhoz fűződő viszonyom. Ezután egészen máshogy kezdtem gondolkodni magamról és a lehetőségeimről. Ezek a változások pedig az életnek egy egészen újfajta megélésére ihlettek.

Ezért írtam meg ezt a könyvet.

Ideje, hogy végre MAGADNAK drukkolj!

A világban működő leghatalmasabb erők: a bátorítás, az ünneplés és a szeretet. És te megtagadtad magadtól mindezeket. De nem csak te. Mind ezt tettük magunkkal.

Lehet, hogy te attól szenvedsz, hogy nem tudod szeretni önmagadat; vagy úgy érzed, nem tudsz megváltozni, bármennyire is igyekszel; az is lehet, hogy mész előre, sikert sikerre halmozol, mégsem tudod élvezni az életet, mert mindig azzal foglalkozol, ami nem megy; netán telis-tele van borzalmas emlékekkel a múltad, sokat bántottak, vagy te bántottál másokat.

Bármi is történt veled eddig, szeretném megmutatni az igazságot. Gyönyörű élet vár rád, de te ezt nem látod. Fantasztikus jövő áll előtted – csak annyi a dolgod, hogy kezedbe vedd a sorsod, és megteremtsd magadnak. És a tükörben ott mosolyog a legmegbízhatóbb szövetségesed, szurkolótáborod, titkos fegyvered – és te tudomást sem veszel róla. Mindegy, hogy nagyratörő céljaid vannak, vagy csak boldogabb életre vágysz – rá kell ébredned, hogy mostantól sokkal jobban kell bánnod magaddal, mint eddig tetted. Ehhez az első lépés, hogy minden reggel odaállsz a tükör elé, és szembenézel önmagaddal.

Mindez könnyebb, mint gondolnád.

Tedd fel magadnak a kérdést: Mire vágysz az élet egyes területein? Szeretnéd, ha az egész életed – a házasságod, a munkád – „ötös” lenne? Szeretnél „ötös” szülő, „ötös” barát lenni? Vágysz rá, hogy ismerjenek és elismerjenek; hogy érezd magadban az erőt és a hitet, amely lendületet ad a folytatáshoz?

Naná! És pontosan ez ennek a könyvnek a célja: hogy önbizalmat adjon, és megtanítson ünnepelni ÖNMAGADat. Ha ez megvan, akkor bármi lehetsz, és bármire képes lehetsz. Beindul egy láncreakció. Lendületet kapsz, ünnepelni támad kedved, megerősödik a bizalmi kapcsolatod önmagaddal, és szétáradnak benned az öröm energiái.

Mindez veled kezdődik.

Ha több ünneplésre, megerősítésre, szeretetre, elfogadásra és optimizmusra vágysz, akkor először is meg kell tanulnod, be kell gyakorolnod, hogyan adhatod meg mindezt önmagadnak. De tényleg! VELED kezdődik minden. Ha te nem drukkolsz magadnak és az álmaidnak, akkor ki fog? Ha a tükörbe nézve nem vagy képes meglátni azt a szeretetre méltó embert, aki vagy, akkor hogyan várhatnád el másoktól, hogy annak lássanak? És ha már itt tartunk: amikor megtanulod szeretni és támogatni önmagadat, az sokat javít az összes többi kapcsolatodon is. Ha már képes vagy ünnepelni ÖNMAGAD, könnyebb szívvel tudsz majd drukkolni másoknak: a barátoknak, kollégáknak, családtagoknak, szomszédoknak, a párodnak. Merthogy képtelenség ténylegesen megadni másoknak azt, amit előtte nem adtál meg önmagadnak.

Figyelmeztetés:

A tükörpacsi látszólag egyszerű dolog, talán túlságosan is egyszerűnek tűnhet. De hallgass meg!

A tudatalattira és az idegpályákra gyakorolt hatása nagyon is mély. Az általa elindított változások sokkal tovább megmaradnak, mint a tükrön hagyott ujjlenyomatok. A pacsi eleinte nem több, mint egy szimpla mozdulat, ám az a megerősítés, önbizalom, ünneplés, optimizmus és aktivitás, amit ez a mozdulat szimbolizál, idővel a személyiséged szerves részévé válik.

Elmondom, mire eszméltem rá: úgy is lehet keményen dolgozni, hogy közben gyengéden bánunk a lelkünkkel. Lehet kockázatot vállalni, mindent elrontani, és megtanulni a leckét anélkül is, hogy a föld alá bújnánk szégyenünkben. Lehetnek nagyratörő ambícióink, és emellett is bánhatunk magunkkal és másokkal kedvesen. Szörnyen nehéz, borzalmas helyzetekben is képesek lehetünk megerősíteni az optimizmusunkat, a lelki rugalmasságunkat és a hitünket, hogy átvészeljük a csapásokat. És máris sokkal jobban leszünk, mihelyst nem ostorozzuk magunkat az érzéseink miatt.

Ha megtanuljuk, hogyan buzdítsuk, bátorítsuk és segítsük át önmagunkat a sikereken és buktatókon, azzal véget ér az addigi örökös küzdelem önmagunkkal, és az élet végre minden erőlködés nélkül is a nekünk kedvező irányba halad. Fogalmunk sincs róla, mennyivel könnyebben menne minden, ha nem ostoroznánk magunkat folyton; mennyivel szebb lenne az élet, és mennyivel édesebbek lennének a sikerek, ha nem húznánk le magunkat mentálisan.

Megérdemled az ünneplést.

Nem egy év múlva. Nem akkor, amikor előléptetnek, lefogysz vagy célt érsz. Megérdemled a drukkolást itt és most, úgy, ahogy vagy, ott, ahol épp tartasz – mától mindörökké. És nemcsak hogy megérdemled – szükséged is van rá. Kielégíti azt a legalapvetőbb érzelmi szükségletedet, hogy lássanak, halljanak, elismerjenek. Ráadásul kutatások bizonyítják, hogy az ember akkor boldogul igazán, ha megkapja ezt a fajta támogatást. Nincs annál nagyobb motiváló erő a földön, mint amikor azt érezzük, hogy hisznek bennünk, biztatnak és ünnepelnek minket.

Ezért gondolom azt, hogy sok-sok olyan szokást kellene bevezetnünk a mindennapjainkba, amelyekkel ünnepeljük önmagunkat, és amelyek erősítik az optimizmusunkat. Ha tudatosan, odafigyelve drukkolunk magunknak már azért is, hogy felkeltünk, és elkezdtük a napunkat, és ha kialakítunk olyan szokásokat, amelyekkel állandó támogatást nyújtunk magunknak, történjék bármi, akkor aztán képesek leszünk minden akadályt áttörni, és az életünket megváltoztatni, kiteljesedni.

Már pár hét „önpacsizgatás” után tudtam, hogy ez az egyszerű szokás több szempontból is mély hatással van rám. Többé már nem arra koncentráltam, amit utáltam magamon. És rájöttem, hogy a külsőm a legKEVÉSBÉ érdekes tulajdonságom. A legjobb és legszerethetőbb tulajdonságaim a bensőmből fakadnak.

Ha velem megtörtént, veled is meg fog.

Ha napi szokássá válik a tükörpacsizás, felfedezed az önszeretet és az önelfogadás nagy titkát. A pacsizás másik komoly hatása ugyanis az, hogy többé nem a fizikai önvalónkat látjuk a tükörben, hanem a valódi önmagukat – az embert és mindent, amit az élete jelképez.

Többé nem csak a testünket látjuk a tükörben – üdvözöljük a jelenlétünket, mintha egy kedves szomszédnak integetnénk át az utca túloldalára. Felemeljük a kezünket, és minden reggel ezzel az üzenettel bocsátjuk útjára magunkat: Hát, szia! Látlak ám! Menni fog! Mindez óriási hatással lesz a hangulatunkra, az érzelmeinkre, a motivációnkra, a rezilienciánkra és a hozzáállásunkra.

Régen, az „ötös” szokás bevezetése előtt, azzal az érzéssel indult minden napom, mintha egy sziklát tolnék hegynek felfelé. Most minden reggel úgy lépek ki a fürdőszobából, mintha szárnyára kapott volna a szél.

Nap nap után kinyújtom magam felé a kezem, és ettől a kapcsolatunk a tükörképemmel egyre erősebb és erősebb lesz.

Egyik reggel még le is fotóztam magam közben, annyira boldog voltam, a képet pedig kiposztoltam. Mert hát, ezt csináljuk mi, influenszerek. Terjesztjük a szeretetet. A kép semmiféle képaláírást vagy magyarázatot, sőt még hashtaget sem kapott. Csak kitettem az Instagram-sztorimba, ahogy lepacsizok a tükörképemmel, és mentem a dolgomra.

Ám, mint kiderült, aznap reggel nem én voltam az egyetlen ember ezen a Földön, akinek szüksége volt egy „ötösre”.

2. FEJEZET

A hatás tudományosan igazolt

Íme, az a bizonyos első tükörpacsi, amit a közösségi médiában is megosztottam.

Mint látod, nincs a képen semmi instrukció. Csak én, ahogy ott állok a tükör előtt – szerencsére nem egy szál alsóneműben. Még a fogszabályzót sem vettem ki. Még meg sem fésülködtem. És így pacsizok a tükörképemmel.

Alig egy órával később elkezdtek özönleni az értesítések: szerte a világban emberek százai posztoltak magukról hasonló képet, és megjelöltek rajta engem. Döbbenten néztem, mi történik: férfiak, nők, gyerekek, nagyszülők; munkába, suliba indulás előtt, napindítás előtt – minden korosztályból, minden társadalmi rétegből akadtak jópáran, akik szántak arra egy percet, hogy megünnepeljék a tükörben látott önmagukat.

Ez volt az első nap.

Ekkor még nem is sejtettem, milyen szélsebesen elterjed ez a szokás – a High 5 Habit – a világban, ahogy azt sem, micsoda változásokat hoz ez majd sok-sok ember életében azzal, hogy ezentúl másként tekintenek önmagukra.

Megosztok néhány fotót arról a bizonyos első napról.

Nézd meg ezeket a képeket! Energia és lelkesedés sugárzik mindenkiből, aki kipróbálta a tükörpacsit. A fenti képek egyike a családon belüli erőszak áldozatainak létrehozott úgynevezett védett ház fürdőjében készült. Mi sem bizonyítja jobban, hogy mindegy, hol vagy, milyen helyzetben vagy, milyen kevéssel kell beérned vagy mekkora vagyonod van – még mindig ott vagy magadnak. Egy pacsi nem kerül semmibe, de amit általa kapunk – az a pillanatnyi megerősítés –, az felbecsülhetetlen. Bizonyítja, hogy még a saját lábunkon állunk, még tudunk mosolyogni, és bármi is történjék ma, számíthatunk ÖNMAGUNKRA. Nagyon örültem ezeknek a fotóknak, mert ezeket látva azt gondoltam, hogy talán mégsem olyan ciki még ez a pacsizás. Majd belém hasított a felismerés: talán nem én vagyok az egyetlen, akinek mindennap jól jönne egy pacsi.

Most fontos rész jön, jegyzetelj!

Ezért aztán azt tettem, amit mindig, ha meg akarok érteni valamit: kutatni kezdtem a válaszok után. Hogy lehet valami ennyire egyszerű, és mégis ennyire elképesztően ragályos és nagy hatású?

Első lépésként felvettem a kapcsolatot azokkal, akik megjelöltek a fotójukon. Ezek az első beszélgetések megerősítették, hogy a pacsinak mindannyiunk esetében van egy nagyon klassz hatása: miközben lepacsizunk a tükörképünkkel, egyszerűen nem tudunk rosszat gondolni magunkról.

Így igaz! – Próbáld ki!

Amikor a tükörbe nézel, és üdvözlésre, ünneplésre emeled a kezed, nem fog semmi olyasmi eszedbe jutni, hogy: Jó ég! De kövér vagyok. Mekkora lúzer vagyok. Rémes alak vagyok. Utálom a hasamat. Ilyenkor képtelenség ilyesmire gondolni. Én kipróbáltam: azt akartam mondani a tükörképemnek, hogy utálom a nyakamat – de nem ment. Egyszerűen elnevettem magam mondat közben.

Ilyenkor azért nem jön ki semmiféle negatív gondolat a szánkon, mert egész életünkben pozitív asszociációk társultak a pacsizáshoz. Amint tükörpacsira emeljük a kezünket, a tudatalattink máris pozitív üzemmódra kapcsol, és elhallgattatja a fejünkben élő kritikust.

Aggodalmaskodni sem lehet tükörpacsi közben – ilyenkor képtelenség a ránk váró feladatokon, a munkahelyi e-maileken és egyéb tennivalókon lamentálni. Méghozzá azért, mert a pacsi a PILLANATNYI állapotunknak szól. Visszaránt a jelenbe. Gondoljunk csak bele: nincs is annál rosszabb, mint ha ernyedten, oda sem figyelve csapnak a tenyerünkbe. A jó pacsihoz oda kell figyelni – a mozdulatra és a szándékra egyaránt. Tökéletesen jelen kell lenni. És ugyanez érvényes a tükörpacsira is.

Ha fogmosáskor, szokás szerint, beindul az aggodalom-verkli a fejünkben – Hogy fogok tudni időben elkészülni a prezentációval, és anyámat is elvinni az orvoshoz? –, nos, annak is véget vet az a mozdulat, ahogy magunk felé emeljük a kezünket. Leáll a pusztító negatív gondolatspirál, és beélesedik a mentális fókusz: Látlak. Hiszek benned. Itt vagyok veled. Menni fog.

MEL ROBBINS
TOVÁBBI KÖNYVEI

5 MÁSODPERCES SZABÁLY

285 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

Ha tudod már, MIN akarsz változtatni, ez a könyv megmutatja neked, HOGYAN tedd.

Az 5 másodperces szabály nem trükk, hanem egy tudományosan igazolt cselekvési terv, amit könnyű használni, könnyű megjegyezni, és valóban működik.

Mel Robbins könyvéből megtudhatod, HOGYAN használhatod a viselkedésed megváltoztatására, és hogyan élheted nagyobb bátorsággal a mindennapjaidat.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-1-266-3778

00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen