A térképeket és az ábrákat szerkesztette

Sebők László

© Romsics Ignác, 2026

© Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

TARTALOM

Hannibal ante portas. Az ezredforduló világpolitikai erővonalai és konfliktusai

Amerika az élre tör

A bipoláris világ

A Pax Americana sikerei és kudarcai

Kína felemelkedése

Az orosz medve ébredése

Európa: to be or not to be

Kelet és Nyugat harca: az ukrajnai háború

A palesztinok és a zsidók harca: a gázai háború

A jövő körvonalai

Bibliográfia

Hírünk a világban. Adalék Orbán Viktor és az Orbán-rendszer nyugat-európai megítéléséhez, 2010–2025

Illusztrációk jegyzéke

HANNIBAL ANTE PORTAS Az ezredforduló világpolitikai erővonalai és konfliktusai

Le centre du monde bascule de l’Atlantique au Pacifique.
Victime: l’Europe.

(Jacques Attali, L’Express, 2010. január 27. 82.)

Chimerika? Chindia! Die Welt sortiert sich neu –
Verlierer ist der Westen.

(Erich Follath, Der Spiegel, 2010/16. 120.)

A 20. század egyik legfontosabb jellemzője az élet számos területét érintő változások ütemének felgyorsulása. Az egyik kivétel ez alól a nemzetközi kapcsolatok jellege és viszonyrendszere. A 21. század elején ugyanaz az ország állt a világ nagyhatalmainak élén, amelyik a 20. század elején: az Amerikai Egyesült Államok. Az első és a második világháború, valamint a hidegháború kimenetelét lényegében egyaránt Washingtonban döntötték el. Gazdasági és részben katonai értelemben – a második világháború utáni néhány évtől eltekintve – az egész mögöttünk hagyott évszázadban az élbolyhoz tartozott a megkésve, de annál gyorsabban modernizálódó Németország és Japán. A nagy jelentőségű változások sora csak a 20. század végén kezdődött el azzal, hogy a Szovjetunió felbomlott, s a helyébe lépő Oroszország Nagy-Britanniához és Franciaországhoz hasonlóan a regionális jelentőségű hatalmak közé süllyedt. Ugyanakkor szuperhatalommá vált a 20. század első felében még a világhatalmaknak kiszolgáltatott és anarchiába csúszott Kína, s megkezdte a felemelkedést egy másik hatalmas demográfiai erőt képviselő ázsiai ország, India is. Nem változott az államok törekvéseit alapvetően meghatározó nacionalizmusok expanzív természete sem, amelyet a két világháború után kidolgozott nemzetközi jog és az ennek betartatására felállított nemzetközi szervezetek, a Népszövetség és az ENSZ csak mérsékelt sikerrel tudtak korlátozni. Írásomban ennek az ezredforduló éveiben átalakuló világrendnek a főbb jellemzőit mutatom be, röviden érintve a 20. század elejéig visszanyúló előzményeket is. Bár Magyarországról alig esik szó a szövegben, nyilvánvaló, hogy ez az átalakulás az ország helyzetét és mozgásterét is nagyban meghatározta, s ez a jövőben sem lesz másképp. Valamelyes választási lehetőséggel mindazonáltal az olyan kis és gazdaságilag súlytalan államok is rendelkeznek, mint amilyen hazánk és a régió néhány más országa. Ezért alapvető fontosságú, hogy a világpolitika trendjeit és azok alakulását helyesen mérjük fel, illetve ezekhez alkalmazkodva igyekezzünk céljainkat meghatározni és – mindenkor a gyáva meghunyászkodás Szküllája és a kardcsörtető kivagyiság Kharübdisze között navigálva – érdekeinket érvényesíteni.1

Amerika az élre tör

A 19. század végéig a világ leggazdagabb, legerősebb és legbefolyásosabb állama Nagy-Britannia volt. Bár területe alig haladta meg a 300 ezer négyzetkilométert, lakosságának száma pedig a 45 milliót, a világ minden részén megtalálható gyarmatainak a területe több mint 30 millió négyzetkilométerre, az ott lakók száma pedig 370 millióra rúgott. Ez a hatalmas földterület nemcsak felbecsülhetetlen értékű nyersanyagkincset és piacot biztosított a szigetországnak, hanem a nemzetközi kereskedelem kézben tartását is lehetővé tette. A londoni kereskedőházak és bankok a glóbusz legeldugottabb zugában is fenntartottak fiókokat; s a világ áru-, részvény- és valutaforgalmának központja évtizedek óta a londoni City volt. Nagy-Britannia gyárai állították elő a világ ipari termelésének mintegy negyedét, illetve a hadiiparhoz nélkülözhetetlen nyersvas- és acéltermelésének közel 10%-át. Katonai ereje ugyanakkor mérsékeltnek, pontosabban egyoldalúnak volt tekinthető. Bár hadiflottája, amelynek tonnatartalma több mint kétszeresét tette ki a második helyezett németnek, és közel háromszorosát a harmadik helyet birtokló Egyesült Államokénak, tekintélyt parancsolt, szárazföldi haderő tekintetében számos európai ország megelőzte.

1. A hadseregek létszáma 1914 előtt

2. A hadiflották tonnatartalma 1914 előtt

Nagy-Britannia elsőségét 1890 körül hódította el az Egyesült Államok. A 110 milliós népességű ország nemzeti jövedelme 1870 és 1900 között több mint megháromszorozódott, 1870 és 1913 között pedig több mint megötszöröződött. Angliáé ugyanakkor 1870 és 1900 között mindössze 40%-kal, 1900 és 1913 között pedig 20%-kal nőtt. 1870-ben a brit gazdaság összkibocsátása még megegyezett az amerikaival, 1913-ban azonban már csak 40%-át tette ki. A háború előtti években az Egyesült Államokban állították elő a világ ipari termelésének és ezen belül a szén-, vasérc- és acéltermelésének több mint 30%-át, ami minden más országét messze felülmúlta. Világelsősége ellenére az Egyesült Államok nem törekedett nagy gyarmatbirodalom létrehozására. Bár a spanyolok fölött aratott 1898-as győzelme után Kubát, Haitit, a Fülöp-szigeteket és több más, a Kaliforniától Ázsia felé vezető tengeri út biztosítása szempontjából fontos szigetet szoros ellenőrzése alá vont, gazdasági erejében bízva területszerzés helyett inkább a „nyitott kapuk” elvének érvényesítésére törekedett. Ez a „dollárdiplomáciának” nevezett politika különösen Latin-Amerikában bizonyult sikeresnek. Itt számos országban monopolhelyzetre tett szert. Keletről és nyugatról egyaránt óceánokkal körülvett, tehát a korabeli haditechnika eszközeivel csak nehezen támadható országként Nagy-Britanniához hasonlóan elsősorban ő is a tengeri útvonalak biztosítása szempontjából fontos hadiflottájának a fejlesztésére törekedett. Szárazföldi csapatainak létszáma ugyanakkor még 1910-ben is alig haladta meg a 100 ezer főt.

3. A világ ipari termelésének megoszlása 1870-ben és 1913-ban

Nagy-Britannia mellett a 19. század másik vezető hatalma Franciaország volt. 536 ezer négyzetkilométernyi területén 1900-ban 39 millió ember élt. Gyarmatainak területe (11 millió négyzetkilométer) ennek többszöröse és néhány millióval ottani alattvalóinak a száma (51 millió) is több volt. Bár ezek számottevő gazdasági hasznot hajtottak az anyaországnak, a francia gazdaság növekedése a britéhez viszonyítva is lelassult. Nemzeti össztermékének értéke 1913-ban az angliainak mindössze 64%-át, az amerikainak pedig csak 28%-át tette ki. A világ ipari termelésének ugyanekkor a 6%-át, ezen belül vas- és acéltermelésének a 3,4%-át adta. Ez nemcsak az angliainál volt lényegesen alacsonyabb, hanem kicsit még az egyébként nagyon elmaradott oroszországinál is. Hadseregének a létszáma ugyanakkor meghaladta a 900 ezer főt, amivel közvetlenül a legnagyobb fegyveres erőt fenntartó Oroszország után következett a rangsorban, és hadiflottája is a legerősebbek közé tartozott (negyedik volt).

A világ feltörekvő országai közül az első világháború előtti évtizedekben Európában Németország, Ázsiában Japán ért el gyors ütemű fejlődést. 1900-ban már Németországban bányászták a világ széntermelésének 17%-át, és ott állították elő a világ nyersvas- és acéltermelésének 13%-át. A világ ipari termelésének ugyancsak a 13%-át, illetve 1913-ban már a 15%-át állították elő a Német Császárságban. A néhány évtizeddel korábban, 1871-ben létrejött 56 milliós ország ezzel jelentősen megelőzte Nagy-Britanniát, s a több fejhosszal vezető Egyesült Államok után a képzeletbeli dobogó második fokán állt. A nemzeti össztermék szempontjából ugyancsak a második helyre tornázta fel magát. Az Egyesült Államokban mért értéknek – 517 milliárd 1990-es nemzetközi (Geary–Khamis) dollár – mindazonáltal ez sem érte el az 50%-át (237 milliárd dollár). Mivel a gyarmati hódításokba későn kapcsolódott be, Németország tengerentúli birtokainak a területe mindössze 2,6 millió négyzetkilométerre, lakóinak száma pedig csak 12 millióra rúgott. Nagyon jelentős volt viszont hadereje. A német hadihajók tonnatartalma 1914-re elérte az 1,3 milliót, s a brit hadiflottának ez csaknem a felét tette ki. Tehát ebből a szempontból is második volt. 890 ezer fős haderejével pedig Oroszország (1,3 millió) és régi riválisa, a legtöbb gazdasági mutató szerint a negyedik helyre lecsúszó Franciaország (0,9 millió) mögött állt.

A felkelő nap országa – Ázsiában kivételes módon – a 19. század utolsó harmadától gyorsan modernizálódott, és függetlenségét is megőrizte. A japán szakemberek 1871-től módszeresen tanulmányozták és honosították meg a legmodernebb európai termelési technológiákat. A fellendülés fontos tényezői közé tartozott a japán emberek fegyelmezettsége, magas szintű munkakultúrája és a rendkívül alacsonyan tartott bérszint. Mindezek a japán termékeket különösen versenyképessé tették. Japán világkereskedelemben való részvétele 1913 és 1918 között 1%-ról 5%-ra nőtt, miközben az Egyesült Államoké 10%-ról 20%-ra. Nemzeti összterméke (71 milliárd dollár) mindazonáltal még meg sem közelítette a nyugat-európai államok és az Egyesült Államok szintjét. A modernizációnak és a nagyhatalommá válásnak Japán tehát még nagyon az elején tartott. A kelet-ázsiai régión belül azonban már területszerzésre is futotta erejéből. Az 1870-es években magához csatolta a Kuril- és a Rjúkjú-szigeteket, a Kína elleni 1894–1895-ös háborút követő békében pedig Tajvant (Formosa) és a Pescadores-szigeteket.

Kína, amely területe (közel 9,5 millió négyzetkilométer) alapján megelőzte az Egyesült Államokat (8 millió négyzetkilométer), és a rangsor élén álló Oroszország (22 millió négyzetkilométer) után következett másodikként, népességét (440 millió) tekintve pedig jóval Oroszország (131 millió) és Amerika (90 millió) előtt járva már akkor világelső volt, a 19. század elején még egész Délkelet-Ázsiát – beleértve Burmát, Nepált, a mai Banglades egy részét, továbbá Mongóliát és a mai Kazahsztán keleti régióit – befolyása alatt tartotta. Ám Japántól eltérően egyáltalán nem modernizálódott. Ismétlődő válságok után ezért ez a valaha oly fejlett birodalom a 19. század második felében egyre mélyebb káoszba süllyedt, és az európai gyarmattartók valóságos martalékává vált. A világpolitikának évtizedeken át nem alakítója, hanem elszenvedője volt.

Az Európa keleti, valamint Ázsia déli és nyugati területeit egyetlen birodalomban egyesítő Oroszország a világ legnagyobb kiterjedésű és – Indiát nem számítva – második legnépesebb országa volt. Ennek megfelelően hadserege – 1,3 millió fő –, valamint 1910-ben 400 ezer, 1914-ben pedig 680 ezer tonnatartalmú flottája is jelentős erőt képviselt. Emellett nagyon értékes nyersanyagbázissal is rendelkezett. Gazdasága ennek ellenére fejletlen volt. 1913-ban a világ ipari termelésének mindössze 8%-át adta, s nemzeti összterméke 1913-ban (232 milliárd dollár) éppen csak elérte a harmadannyi lakosságú Nagy-Britanniáét. Nagyon jellemző, hogy 1904–1905-ben, amikor mandzsúriai térfoglalása miatt szembekerült a szintén terjeszkedni akaró Japánnal, az orosz szárazföldi sereg és a csendes-óceáni orosz hadiflotta egyaránt vereséget szenvedett a jobban felszerelt és fegyelmezettebb japán katonáktól. A háború lezárulását követő békében Japán átmenetileg kielégítette étvágyát. Tajvan és a Tajvan körüli szigetek után most megszerezte Dél-Szahalint és Port Arthurt, Koreát és Mandzsúriát pedig protektorátusa alá helyezte. A nagyhatalmak sem ez elé, sem Korea 1910-es annektálása elé nem gördítettek akadályt. A 20. század elejére Japán Németországgal együtt a gyarmattartó hatalmak exkluzív klubjának teljes jogú tagja lett.2

Ekkorra a világ felosztása lényegében befejeződött. További terjeszkedésre csak mások rovására és harc árán nyílt lehetőség. A japán–orosz háború mellett ezt jelezte az 1898-as fashodai válság is Nagy-Britannia és Franciaország között, valamint a Németországhoz hasonlóan csak a 19. század utolsó harmadára egységesült Olaszország és az Oszmán Birodalom küzdelme Északkelet-Afrikáért 1911–1912-ben, s nem utolsósorban a valaha ugyancsak nagy hatalmú Oszmán Birodalom európai területeiért folyó Balkán-háborúk 1912–1913-ban. Az egymással ütköző imperialista igények az egyes hatalmakat fokozott fegyverkezésre, valamint szövetségi kapcsolatok létesítésére ösztönözték. A császári Németország az Osztrák–Magyar Monarchiával és Olaszországgal szövetkezett (hármas szövetség), míg Nagy-Britannia Franciaországgal és Oroszországgal (antant).

Bár Olaszország végül nem Németország, hanem az antanthatalmak oldalán lépett be a háborúba, 1918 tavaszán úgy látszott, hogy Németország és szövetségesei (a Monarchia mellett Bulgária és az Oszmán Birodalom) nyerik meg a háborút. Ha ez bekövetkezik, akkor német irányítással egy olyan hatalmas gazdasági egység, valamint politikai és katonai szövetség jött volna létre, amelynek határai az Atlanti-óceántól a Dnyeperig (esetleg az Urálig), délen pedig az Adriai-, Égei- és Fekete-tengerig terjedtek volna, s amely a világ bármely pontján nagyon veszélyes kihívója lehetett volna az Egyesült Államoknak. Amerika ezt nem engedhette meg magának. A német tengeralattjárók támadásai mellett ez a megfontolás is hozzájárult ahhoz, hogy Washington 1917 áprilisában hadat üzent a központi hatalmaknak. A háború kimenetele ezzel eldőlt, csupán azt kellett megvárni, hogy a gyorsan felfejlesztett és a legmodernebb fegyverekkel, valamint szállítóeszközökkel felszerelt amerikai hadsereget átszállítsák Franciaországba, s bevessék az ország északi részét 1914 óta megszállva tartó, de átütő sikert elérni képtelen német hadsereggel szemben.

4. A frontvonalak 1918 tavaszán

A háborút lezáró versailles–washingtoni békerendszer értelmében a legfőbb bűnösnek kikiáltott Németország minden határán területeket vesztett: Elzász-Lotaringia visszakerült Franciaországhoz, míg Eupen és Malmédy Belgiumé, Észak-Schleswig pedig Dániáé lett. A közel százötven éves megszakítottság után újra függetlenné vált Lengyelország megkapta Felső-Sziléziát, valamint Pomerániát és Nyugat-Poroszország egy részét egy olyan földnyelvvel, amely összeköttetést biztosított számára a tengerrel. Ily módon Kelet-Poroszország Németország része maradt, ám ellenőrzés nélkül megközelíteni csak tengeren lehetett. Gyarmatait ugyancsak elvesztette a császárságból köztársasággá alakuló német állam. Ezeken – úgynevezett mandátumterületek formájában – Nagy-Britannia és domíniumai (Ausztrália, Új-Zéland és Dél-Afrika), valamint Franciaország és a Csendes-óceán térségében Japán osztoztak. Az egykori kínai német területeket a Santung-félszigettel együtt Japán kapta.

5. Közép- és Kelet-Európa az első világháború előtt és után

Az Osztrák–Magyar Monarchia területén négy új állam (Ausztria, Magyarország, Csehszlovákia, Lengyelország) és három régi (Románia, Szerbia, illetve Jugoszlávia és Olaszország) osztozott. A Szovjetunióvá alakuló volt Orosz Birodalom keleti területein ugyancsak új, független államok jöttek létre: északon Finnország, a Baltikumban Észtország, Lettország és Litvánia, tőlük nyugatra pedig Lengyelország. Fehér-Oroszország és Ukrajna önállóvá válása, amelyre mutatkoztak törekvések, végül meghiúsult, s így mindketten a Szovjetunió tagköztársaságai lettek. A roskatag Oszmán Birodalomra ugyanaz a sors várt, mint a hozzá hasonlóan soknemzetiségű Osztrák–Magyar Monarchiára. A győztesek minden arab területet elszakítottak tőle. Ezekből jött létre Szíria és Libanon, amelyek francia, valamint Palesztina, Transzjordánia és Irak, amelyek brit mandátumterületek lettek. A maradék területeken szerveződött meg éveken át tartó fegyveres harcok közepette a mai Törökország.

Az 1921–1922-es washingtoni konferencián, amelyre Németországot és Szovjet-Oroszországot a versailles-i béketárgyalásokhoz hasonlóan szintén nem hívták meg, három szerződést fogadtak el: egy négyhatalmi egyezményt a csendes-óceáni szigetekről, egy öthatalmi megállapodást a tengeri fegyverkezésről és egy kilenchatalmi szerződést Kínáról. A négyhatalmi egyezmény aláírói, Amerika, Nagy-Britannia, Franciaország és Japán, azaz a legfőbb győztesek tízéves időtartamra kötelezettséget vállaltak a Csendes-óceán térségében „birtokaikra és szigeti területeikre” vonatkozó jogaik kölcsönös tiszteletben tartására. Vagyis ígéretet tettek arra, hogy a kialakult helyzeten egyikük sem akar és fog változtatni. Az öthatalmi szerződés, melynek aláírói között Olaszország is szerepelt, meghatározta a szerződő felek hadiflottáinak nagyságát, az egyes hajótípusok fegyverzetét, valamint a tengeri támaszpontok és erődítmények létrehozásának a feltételeit. A kikötések közül a legfontosabbnak a flották tonnatartalma számított. Ezt 5 : 5 (Nagy-Britannia és az Egyesült Államok), 3 (Japán) és 1,75 : 1,75 (Franciaország és Olaszország) arányban állapították meg. Nagy-Britannia ezzel lemondott arról a régi elvéről, hogy az angol flottának mindig olyan erősnek kell lennie, mint a két utána következőnek együttvéve. A kilenchatalmi szerződés aláírói megegyeztek abban, hogy Kína függetlenségét és területi épségét tiszteletben tartják. Egyben kimondták a „nyitott kapuk” elvét. Ezzel azt kívánták biztosítani, hogy mindegyik állam egyenlő feltételek mellett kereskedhessen a valaha nagy hatalmú „Mennyei Birodalommal”, s Japánt rákényszerítsék minden elfoglalt kínai terület kiürítésére. Ez 1922-re meg is történt.3

Az első világháború utáni területi átrendeződések következtében a világ független államainak a száma mintegy 50-ről 60 fölé emelkedett. A nemzeti mozgalmak nemcsak Európában, hanem a világ más részein is megerősödtek, és önállóságra törekedtek. Céljukat azonban csak néhány esetben érték el. A függetlenné vált államok közé tartozott Írország, Egyiptom, Irak és Szaúd-Arábia.

A békék megkötése és csendes-óceáni érdekeinek a biztosítása után az Egyesült Államok hátat fordított Európának, és az 1930-as évek végéig, amikor egy új világméretű konfliktus kontúrjai kirajzolódtak, izolacionista külpolitikát folytatott. Ez sokakban azt a benyomást keltette, hogy a világeseményeket változatlanul a háborúban tovább gyengült Nagy-Britannia és Franciaország irányítják. Ez azonban csak látszat, gyorsan tovatűnő délibáb volt. A versailles–washingtoni békerendszer ugyanis felettébb ingatag alapokon állt, s ennek fenntartásához a brit–francia tengely önmagában nem bizonyult elég erősnek.

A status quo legveszélyesebb kihívója a gazdaságilag gyorsan talpra álló Németország volt, amely nem tudott beletörődni veszteségeibe és megaláztatásába. A kommunista ideológia burkába csomagolva revizionista célokat követett Szovjet-Oroszország is, amely ezekben az években lépett a gyorsított modernizáció útjára. A kérdés az volt, hogy mikorra válnak elég erőssé a nemzetközi rend megváltoztatásához. A győztesek egy része ugyancsak elégedetlenkedett. Csendes-óceáni terjeszkedésének korlátok közé szorítását Japán nagy méltánytalanságnak fogta fel, és ő is revansra vágyott. Az európai győztesek közül elsősorban Olaszország étvágya maradt kielégítetlen. Az első világháborút ezért már a kortársak közül sokan csak egy nagyobb konfliktus nyitányának, a két világháború közötti korszakot pedig hosszúra nyúlt fegyverszünetnek tartották.

A világméretű újabb konfliktusra nem kellett sokáig várni. A japán csapatok már 1931-ben bevonultak Mandzsúriába. A következő évben a kínai tartomány Mandzsukuo néven elvileg önálló, valójában azonban japán bábállammá alakult. 1937-től kezdődően Japán újabb kínai területekre tette rá a kezét. Északon elfoglalta Peking környékét és a Santung-félszigetet, délen pedig Sanghaj és Nanking városát. Az Egyesült Államok tiltakozott a fegyveres agresszió ellen, és közös akcióra hívta fel Nagy-Britanniát és Franciaországot. Az európai nagyhatalmak azonban ódzkodtak a beavatkozástól egy olyan régióban, amelyhez közvetlen érdekeik nem fűződtek.

Az európai hatalmak közül Olaszország tért vissza először a fegyveres hódítás politikájához. Az olasz imperializmus első számú célpontja Abesszínia, vagyis Etiópia volt. A háború 1935 őszén kezdődött, és 1936 tavaszáig tartott. Az addig független állam Olaszország része lett, és az olasz király felvette az Etiópia császára címet. Ezúttal a földközi-tengeri befolyását féltő Nagy-Britannia háborodott fel, s most őt hagyták cserben a többiek.

6. Japán terjeszkedése a második világháború előtt és alatt

Berlin először azzal sértette meg szerződéses kötelezettségeit, hogy 1935-ben bevezette az általános hadkötelezettséget, és erőteljes fegyverkezésbe kezdett. A következő évben fennhatósága alá vonta a kőszénben gazdag és a háború végétől de facto francia irányítású Saar-vidéket, valamint a rajnai demilitarizált övezetet. Egyúttal szövetségre lépett Olaszországgal (Berlin–Róma-tengely) és Japánnal (antikomintern paktum). 1937-ben az utóbbihoz Olaszország és más államok is csatlakoztak. Ez a tömörülés kifejezetten a Szovjetunió ellen irányult, ami Moszkvát arra ösztönözte, hogy a nyugati államok, elsősorban Franciaország felé közeledjen.

Ezekkel a szerződésekkel ismét megkezdődött a világhatalmak blokkosodása két, egyelőre még laza szövetségi rendszerré. Egyik oldalon állt Németország, Olaszország és Japán, a másikon Nagy-Britannia és Franciaország. A Szovjetunió egyelőre ingadozott, illetve a megbékéltetési politika miatt oldalt váltott, aminek egyik eklatáns jele 1939–1940-es együttműködése volt Németországgal. Az Egyesült Államok ugyanakkor kivárt. Mindkét állam azt követően állt egykori nyugat-európai szövetségesei mellé, hogy 1941-ben hadüzenet nélküli támadás érte őket Németország, illetve Japán részéről. Addigra azonban Németország nyugaton már elfoglalta a Benelux államokat és Franciaországot, keleten pedig annektálta Ausztriát és Csehországot, valamint – a Szovjetunióval együttműködve – uralma alá vonta Lengyelország nyugati és középső régióit, továbbá a Baltikum kisebb részét. Ezzel egy időben Olaszország Albániára tette rá a kezét, Japán pedig Indokínát és a Csendes-óceáni-szigeteket kebelezte be egészen Új-Guineáig.4

A bevethető haderő szempontjából a két hatalmi blokk erőviszonyai 1941-ig a tengelyhatalmak enyhe fölényét mutatták. 1939-ben az európai hadszíntéren Németország és Olaszország összesen 116 hadosztályt tartott fegyverben, míg Franciaország és az Egyesült Királyság csak 100-at. A német és az olasz hadiüzemek 1939-ben több mint 12 ezer repülőgépet gyártottak, a francia és a brit gyárak 11 ezret. Bár a tengeri haderő szempontjából Németország és Olaszország jóval gyengébb volt, mint két riválisa, az európai hadszíntéren ez a különbség keveset nyomott a latban. A Szovjetunió és Amerika hadviselő féllé válásától az erőviszonyok gyökeresen megváltoztak. A Vörös Hadsereg szárazföldi haderejének létszáma önmagában akkora volt, mint Németországé, a japán hadipotenciált pedig – Pearl Harbor ellenére – növekvő mértékben múlta felül az amerikai. A hadiipari háttér tekintetében még inkább kirajzolódtak a különbségek. 1937–1938-ban az Egyesült Államok adta a világ ipari termelésének 30–35%-át, a Szovjetunió a 14–17%-át s Nagy-Britannia a 9%-át. Együttesen tehát több mint 50%-át. Németország, Olaszország és Japán termelése viszont együttesen is csak 18–20%-ot tett ki. A különböző mutatók alapján az Egyesült Államok relatív hadipotenciálja 42%-ra, Németországé és a Szovjetunióé 14-14%-ra, Nagy-Britanniáé 10%-ra, Franciaországé 4%-ra, Japáné 3,5%-ra és Olaszországé 2,5%-ra volt becsülhető.5

Németország és szövetségesei szempontjából a háborús győzelem mielőbbi elérése tehát valóban élet és halál kérdése volt. Az évek múltával az angolszász–szovjet szövetség technikai fölénye egyre markánsabban mutatkozott meg. 1943-ban a németek és a japánok még több mint 40 ezer repülőgépet tudtak harcba küldeni, 1945-ben viszont már csak 18 ezret. A szövetségesek viszont ugyanekkor 150, illetve 80 ezret. A páncélosegységek terén még nagyobb volt az angolszász–szovjet fölény: 1943-ban 65 ezer a 18 ezerrel, 1945-ben pedig csaknem 30 ezer a 4500-zal szemben.6

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Zsejke

Olvasószerkesztő Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 805 9

A kézirat lezárása: 2025. szeptember 30.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License