Borítószöveg

Végre itt a vakáció, kezdődhet a várva várt túra! A kalandor múltú és természetű Berci papa és természetimádó unokája, Dani nekivág a vadregényes Bodrogköznek. Útba ejtik Sárospatakot, ahol Berci papa a diákkorát töltötte, s ahol néhány rég látott ismerős is feltűnik.

Például Ernő, az egykori legjobb barát, Alessandra, aki most éppen grófnő, de anno csak csóró Szandi volt, valamint Juci, aki már néni ugyan, de Dani azonnal odavan érte.

És persze a Rém!

Mintha a hírhedt Bodrogközi Rém is csak Dani és Berci papa érkezésére várt volna! Fél évszázad után újra felbukkan, a környéken pedig kitör a pánik, és egyre szaporodnak a furcsábbnál furcsább esetek, mi több: bűntények.

Nagypapa és unokája az izgalmas túrakalandok közepette nem is sejtik, milyen közel kerültek a veszélyes Rémhez.

Mire fény derül a több évtizedes rejtélyre, mellesleg azt is megtudhatjuk Berci papától, hogy, miért jó, ha van kéznél egy kis szárított rozmaring, tárkony vagy épp macskaalom.

Fiala Borcsa a wmn.hu főszerkesztője, újságíró, blogger, több sikeres könyv szerzője. Két kamasz gyerek anyukája és egy fekete nudlikutya odaadó szolgája. Szíve mélyén örök kisfiú, a gyomra magasságában pedig megrögzött habzsidőzsi.

A Kolibri Kiadónál már megjelent könyvei:
Bűntény a Dunán
Balatoni nyomozás
Kalandok az erdő mélyén

© 2022 Fiala Borcsa

© 2022 Kolibri Kiadó, Budapest

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv és illusztráció © Bernát Barbara

ISBN 978-963-437-952-2

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1. FEJEZET
Szellemjárás és csirkevér

Sárospatak, 1960. május 13. péntek

Az éjszaka süket csendjén tizenkét kongás ütött rést, ahogy a sárospataki templom harangja elütötte az éjfélt. Sárospatak tisztes polgárai békésen húzták a lóbőrt. Fogalmuk sem volt róla, hogy a derűs nyugalom, ami addigi életüket jellemezte, perceken belül semmivé foszlik. Nem sejtették, hogy valami olyan iszonyat van készülődőben, ami hosszú-hosszú évekre hírhedté teszi az egész környéket. Kedves szomszédok fognak elköltözni távoli megyék idegen városaiba, ígéretes iskolai karrierek szakadnak félbe, és anyák hánykolódnak álmatlanul, örökösen az ajtót, ablakot lesve, mert egyszerűen képtelenség lesz ebben a rémisztő bizonytalanságban, állandó félelemben élni.

Később, mikor a patakiak megpróbálták rekonstruálni az eseményeket, meglelni az apró, ámde sorsfordító pontot, majdnem mindenkinek eszébe jutott legalább egy olyan baljós előjel, amit akkor, az adott pillanatban még nem tudtak mire vélni, de később mégis értelmet nyert.

Kerekessi Máriának például épp az előző nap tűnt el szőrén-szálán, vagyis tollán-taraján két kendermagos tyúkja. Biztos, hogy nem kóbor kutya, vagy róka vitte el őket, a kerítésen ugyanis nem volt rés, ahogy ezt a kiérkező rendőrök is megállapították. A szögesdróton azonban drapp szövetdarab (zsákvászonnak tűnt) akadt fenn, és az egyik kiálló téglát tenyérnyi foltban vér festette meg.

Aztán ott van a nyolcéves Panni esete. A lány csütörtök délután az iskolában az utolsó ecsetvonáshoz készülődött vidám színektől tarkálló festményén, amely Sárospatak legkedvesebb helyszíneit ábrázolta, amikor az ecsetről egy sűrű, fekete csepp hullott alá, és kitörölhetetlen folttá terebélyesedett a vásznon. Panni egészen biztos volt benne, hogy az ecsetet nem merítette fekete festékbe. A műve teljesen tönkrement.

Tóth Tivadar nyugalmazott tűzoltó ezredes pedig pontban péntek reggel nyolc óra huszonegy perckor kezdett el csuklani. Tükörtojást reggelizett teával, és az utolsó kortynál csuklott egyet, aztán többé nem tudta abbahagyni se éjjel, se nappal, csuklott még vagy huszonkét évig. (Egy idő után egészen megszokta ő is, és a családja is, nyilatkozta később a Sárospataki Kurírnak, viszont a folyamatos rángatózás miatt soha többé nem tudta betenni a műfogsorát a szájába.)

De a beszámolók szerint akadt a baljóslatú jelek között elkóborolt háromlábú ló, pocsolya mélyéről hirtelen felbukkanó ismeretlen érme, öregasszony bal könyökének csillapíthatatlan viszketése és a város különféle pontjain megjelenő termetes, ördögi pillantású fekete kandúr is. Utólag persze, összekötve e különálló pontokat kirajzolódott a Rém eljövetelének borzongató ígérete, de akkor éjjel, amikor a templom harangja éjfélt ütött, még senki nem gyanított semmit.

Egy lélek sem járt az utcákon. Az égbolt feketén, csillagtalanul borult a város fölé, közepén a hatalmas, sárgás fényű telihold terpeszkedett fenyegetően, mint aki soha többé nem óhajtja elhagyni nagy nehezen megszerzett helyét. Különös alak bukkant fel a temető irányából. Nem e világi lény, ez azonnal nyilvánvalóvá vált abból, ahogy haladt. Hórihorgas, vékony termete súrolni látszott a fák koronáját. Az árnyéka, melyet mintha fájdalmasan vonszolt volna maga után a földön, olyan hosszú volt, hogy akkor is félnél, hogy rálépsz, ha nagyon távolról osonnál utána. Teste hófehér volt, mint a sivatagi napon kiszáradt csont. De a legmeghökkentőbb a mozgása volt. Az emberben megfagyott a velő is a látványtól. Nem határozottan, céltudatosan ment előre, mint egy ember, hanem meg-megállt. Minden különösebb ok nélkül meg-megtorpant, lehetetlenül hosszú, vékony ujjaival megérintette a homlokát, mint aki nemcsak kívül, de belül is végleg elveszett. Az egyik sarkon jó darabig el is időzött, és ha valaki netán mégis ébren van a városkában, az láthatta volna, ahogy pár percre leteszi a vállán cipelt zsákot a macskakőre, és megpihen. Majd a furcsa, dermesztő figura újra a vállára kanyarította terhét. A zsák helyén vöröses vérfolt csillant meg a holdfényben. Aztán az alak, amilyen hirtelen jött, úgy tűnt el a Déryné és a Hunyadi utca sarkán. De egyáltalán nem tűnt el nyomtalanul.

Péntek reggel hat óra tizennégy perckor éles sikoly tépte ki az álmot a sárospatakiak szeméből, azokéból legalábbis biztosan, akik a Hunyadi utca 60. környékén laktak. Hamar odasereglettek a népek a  környékről, ki kíváncsiságból, ki félelemből, kit pedig a segíteni vágyás hajtott, de egyiküknek sem kellett csalódnia. A kert közepén ott állt sokkos állapotban, reszketve dr. Szántó Mária, a Sárospataki Református Gimnázium rettegett matematika-tanárnője. Mintha csak megbabonázták volna, úgy bámulta a szárítókötélen lengedező holmikat. A korábban patyolattisztára fehérített, gondosan kikeményített gallérú iskolai köpenyeket ugyanis valaki az éj leple alatt befestette vérrel.

Berci szempillái megrebbentek, orrát megcsapta a feketekávé erőteljes illata. Érezte, ahogy az ágya besüpped a szélénél. Valaki odaült mellé. A kávé illata még intenzívebbé vált. Igyekezett felszínre verekednie magát az álmából, de nem ment könnyen. Még szédült, és a feje is szokatlanul nehézkes volt, mintha valaki zabkásával töltötte volna tele a koponyáját éjjel. Össze kellett szednie minden akaraterejét, hogy ki tudja nyitni a szemét.

Az ágy szélén legjobb barátja és szobatársa, Ernő ült, nagy bögre kávéval a kezében. Ernő tekintete izgalomtól csillogott, látszott, hogy alig bírja magában tartani a mondanivalóját.

– Végre felébredtél, te hétalvó. Már vagy öt perce itt lóbálom neked a kávét, de se kép, se hang. Olyan sztorim van, öregem, el sem fogod hinni! Be-sza-rás! Na gyere, ülj fel, fogd meg a kávét és ezt figyuzd!

Berci kidörzsölte az álom utolsó morzsáit is a szeméből, háta mögé gyűrte a párnáját, szófogadóan belekortyolt a kávéjába, majd bólintott: készen áll a szenzációra. Ernő már hadarta is, fülig érő szájjal az éjszaka fantasztikus eseményeit.

– Képzeld, az éj leple alatt valaki eljött és bosszút állt a boszorkán! Az a valaki összekente a Szántó kiteregetett köpenyeit, hallod, tudod, mivel? Csirkevérrel. Kajakra így, ahogy mondom! Undorítóan festett az egész, és gondolom, hót ijesztő is volt, a banya azóta sem tért magához, állítólag sokkos állapotban van, pedig belediktáltak már két szem nyugtatót és egy kupica pálinkát is, de még mindig csak ül, és néz maga elé guvadt szemekkel. El tudod ezt képzelni? Hogy a Szántó csöndben van? Hogy nem óbégat, és nem is pattog parancsokat osztogatva?

– Hát ez nagyon komoly. Jézusom! Szerencsétlen Szántó… Mondjuk, én egy cseppet sem csodálkozom, hogy épp őt pécézték ki. Jó régóta lógott valami ilyesmi a levegőben, kinézett már neki valami retorzióféle, ha engem kérdezel. Hihetetlenül genyó bír lenni a vén boszorka. És nem csak velünk, diákokkal. A múltkor hallottam, hogy beszélt az egyik pedellussal… Hát apám, az sem rakta zsebre, amit kapott. De azért egy ilyen húzás… vérrel összekenni a ruháját… nekem erős túlzásnak tűnik. Komolyan, a végén még megsajnálom

– Na jól van, azért ne essünk át a ló másik oldalára, Bertalan. Én hót zicher, hogy nem fogom sajnálni, sőt, ennél durvábbat érdemelt volna. Emlékszel, a múltkor is mit művelt a Zsófival?

Berci összeráncolt homlokkal próbálta felidézni a zsófis incidenst. Nem volt könnyű, Szántó tanárnő ugyanis valóban olyan volt, mint a Szahara, a Bermuda-háromszög és az Északi-sark együttvéve. Ha csak feltűnt az iskola folyosóján, már ledermedt tőle mindenki. Ahová belépett, azonnal érezni lehetett, ahogy egy másodperc alatt elfogy a levegő, és fullasztó gáz áramlik a helyébe. Még ha valaki történetesen jó is lett volna matematikából, az sem tudott igazán bizonyítani. Szántó tekintete olyan volt, mint a baziliszkuszé, nemcsak a helyes válasz süllyedt az ember agyának legmélyére, de még a nevedet is csak nagy nehézségek árán tudtad felidézni. Szántó gyűlölte a diákjait, szent meggyőződése volt, hogy egytől egyig ostoba, mihaszna, büdös kis húskupacok mind. Ennek ellenkezőjéről senki nem volt képes meggyőzni őt, hiszen akire csak ránézett, abból rögvest kiszállt minden élet. És mindennek tetejébe még könyörtelen is volt. A múltkor is, jutott eszébe végre Bercinek a Zsófi-ügy, nem átallotta a teljes dupla matekóra kilencven percén keresztül, szünet nélkül feleltetni a lányt, aki a végére olyannyira kimerült és összezavarodott, hogy az utolsó feladatnál nemhogy a végtelenben, de már a tábla kellős közepén összetalálkoztak a párhuzamosok.

– Hú, tényleg, az ritka nagy szemétség volt. Még én is leizzadtam a padban, el sem tudom képzelni, min mehetett keresztül szegény Zsófi.

– Hát igen. Nem csodálkoznék rajta, ha egy ilyen sztori után bosszút forralna. És tudod, egy cseppet sem hibáztatnám érte.

– Gondolod, hogy… Á, ne hülyéskedj, Zsófiból ki nem nézem, hogy ilyesmire vetemedne! Csirkevérrel összekenni éjjel a Szántó ruháját? Ki van zárva.

– Alábecsülöd az embereket, Berci barátom. Alamuszi nyuszi nagyot ugrik! Szegény Zsófi. Rohadt igazságtalan. Engem dühít, ahogy azzal a lánnyal bánik.

Berci szeretettel nézett a barátjára. Jellemző Ernőre, hogy mások gondját, baját fontosabbnak tartja a magáénál. Pedig ami azt illeti, Szántó a fiúkkal még keményebben bánt, mint a lányokkal. A lányokat ugyanis semmirekellőknek tartotta, akikbe kár energiát feccölni, a tudás úgysem fog megragadni rajtuk. Így figyelmét és elkötelezettségének koncentrált formáját főleg a fiúk élvezhették, akiket úton-útfélen ellenőrzött, ugráltatott, pluszfeladatokat sózott rájuk, és akiket megszégyenített, legorombított, kinevetett.

Ernőt valami okból kifolyólag különösen nem szívelte, hamar ő lett a kedvenc példázata. „Azt ne mondja, kisapám, hogy nem készítette el a házi feladatát! Még a végén maga is elernősödik itt nekem, abból pedig már egy is sok!” – mondta, ha valaki nem rántotta elő elég gyorsan a táskájából a leckét. Vagy: „Mit makog? Feleljen, ha kérdezem! Vagy magából is csak ernyőjavító lesz, mint a mi Ernő barátunkból? Ernő az ernyős! Igazán frappáns szakma.”

És tessék, itt van ez a gavalléros fiú, aki lenyeli a sok mocskolódást, amit kapott, és Zsófi ügyét tűzi zászlajára!

– Van valami nyom, amin el lehet indulni? Mit mondtak a rendőrök?

– Persze én is csak úgy hallottam, de állítólag egy szellem járta az utcákat az éjjel. Ne röhögj, komolyan, valaki látta Szántó kertjében.

– Ne csináld már! Még hogy szellem! Sárospatakon? – Kész szerencse, hogy addigra Berci megitta a kávéját, különben még ki is lötyögteti a nagy kacagásban. – Jaj, Ernő, gondolkozzál már! Biztos a ruhaszárító kötélen lebegő köpenyeket nézte valaki szellemnek. Hagyjuk már a rémmeséket. Inkább azt mondd meg, honnan lehet tudni, hogy csirkevér volt és nem valami más?

– Jó kérdés… az biztos, hogy vér volt, merthogy büdös is volt állítólag, meg minden. De lehet, a csirkét már csak én gondoltam oda. Lehetett akár sertés… Vagy… – Ernő rémületet tettetve meredt a barátjára. – Vagy embervér.

Ez a szellemes, csirkevéres ügy még jó darabig foglalkoztatta a diákokat. Ernő is sok mindenkivel beszélgetett róla, igyekezett megtudni további részleteket, hátha épp ő lesz az, akinek a sok apró darabból majd összeáll a megoldás. Illetve arról is biztosította hallgatóságát, hogy ha valóban Zsófi volt a tettes, akkor a lány az ő maximális megértését és támogatását élvezi, hiszen amit vele művelt a tanárnő, az tényleg túlment minden határon.

Hogy valóban volt-e vaj Zsófi fején, az minden kétséget kizáróan soha nem bizonyosodott be. Az eset után a lány egyre sápadtabb és soványabb lett, és mintha az sem vigasztalta volna igazán, hogy Ernő több ízben is kifejezte együttérzését, hol egy jelentőségteljes biccentéssel, hol egy-egy kedves szóval.

Aztán egyik nap új fordulatot vettek az események. Zsófi holmija között (egy névtelen bejelentés alapján) a kollégium pedellusa keményre száradt, véres rongyot talált.

Zsófit és a szüleit még aznap behívták az igazgatói irodába. Kínosan sokáig ültek a zárt ajtók mögött, de hogy pontosan mi történt odabent, az soha nem derült ki. Zsófi ugyanis többé nem tért vissza az iskolába. A szülei egyenesen hazavitték, a tanév hátralevő részét magántanulóként töltötte, szeptemberben pedig már az ország másik végében, a győri Kazinczy Ferenc Gimnáziumban folytatta tanulmányait.

Addigra azonban egyre kevesebben gondolták úgy, hogy Zsófi lenne a ludas Szántó tanárnő köpenyeinek meggyalázásában. A nyár folyamán ugyanis a csontfehér, nyurga figura többször is feltűnt Sárospatak utcáin éjjel, főleg teliholdkor. Volt, hogy az iskola kertjében látták tovalebegni, vagy a háztetőkön osont, de egy kisgyerek azt állította, belesett az ablakán és ráhuhogott.

A szellem egyre nagyobb kétségbe taszította a városiakat, nem volt többé egy percig sem nyugodt az álmuk.

Nem tellett bele sok idő, és a jelenség híre eljutott az újságokhoz is, ahol már úgy emlegették: a Rém.

2. FEJEZET
A világ legeslegszuperebb nagypapája!
(Meg egy kis cápatámadás és medveaffér)

Budapest, 2020. június 7., vasárnap

Dani óvatosan kihalászott egy katicabogarat a viháncoló kecskék által szétdúlt szénaboglyára emlékeztető szőke kóchajából, és gyöngéden az ablakpárkányra helyezte. Ugyanebből a forrásból előkerült egy csonka lábú szkarabeusz, egy bágyadt hangya és némi keresgélés után egy éjszakai lepke hernyója is, valamennyien kissé vakon hunyorogva nézelődtek a napfényben. Aztán bekukucskált az inge zsebébe, ahol még mindig az igazak álmát aludta házi egere, Benő. Nem volt szíve őt is felébreszteni. Óvatosan leült az íróasztalhoz, de csak miután a székről arrébb hessentette a szöcskét, aki két hete jelent meg a szobájában, ahonnan aztán nem is óhajtott többé eltávozni, hiába volt sarkig tárva a zöldellő kertre néző ablak.

A tizenkét éves Dani imádta az állatokat, mindegy volt neki, hogy kismacska, pióca, szarvasbogár, pele vagy puffogó vipera – ő egyformán elfogadott mindenkit. Az állatok is nagyon szerették Danit, mintha ösztönösen megérezték volna, hogy nála gondos védelmezőre találnak. Bárhol megjelent, erdőn, mezőn, falusi utcában vagy egy tóparton, valami állat garantáltan felbukkant a közelében ételt, has- vagy kobakvakargatást, netán új otthont remélve. Dani szülei egy darabig igyekezték korlátozni a lakásukba beköltöző élőlények számát, ám egy idő után feladták a felesleges küzdelmet. Főleg, hogy a legtöbb állat csupán átmeneti szállást keresett Daninál, amíg megerősödik, kigömbölyödik, vagy összeszedi az önbizalmát annyira, hogy utána képes legyen egyedül is helytállni a vadonban vagy az utcán. Így lakott náluk egy csilpcsalpfüzike-fióka pár hétig, akit Dani etetett szájból csőrbe lisztkukacokkal; az öreg, szárnyaszegett kuvik a szomszédos parkból egy egész télen át (őt Dani földigilisztával és bogarakkal táplálta abban a reményben, hogy cserébe a bagoly megkíméli Benőkét); egy kóbor anyamacska, aki nála hozta világra három rozsdavörös kölykét; egy ékszerteknős, akit valószínűleg korábbi gazdája eresztett szabadon a Margitszigeten, és aki már félholt volt a folyamatos stressztől és hőmérséklet-ingadozástól, ami a kényelmes akvárium után a Japánkertben fogadta; és egy törött farkú gyík is. És ez csak pár menekült az évek során Daniéknál megforduló seregletből.

Dani a szőke, kócos sörényébe – amit soha nem fésült meg, mert felesleges időpocsékolásnak tartotta, hiszen pillanatokon belül úgyis összekócolódott – rendszeresen beköltöztetett különféle rovarokat, és még arra is odafigyelt, hogy lefekvés vagy hajmosás előtt átmenetileg kitegye őket a polcra. A suliban a gyerekek eleinte meghökkentek, amikor beszélgetés közben arra lettek figyelmesek, hogy a fiú hajából kiszalad egy kíváncsi házi zugpók, kikukucskál egy méhecske, vagy előröppen egy kacsafarkú szender, de aztán megszokták. Sőt, Dani osztálytársai olykor büszkén úgy mutatkoztak be, hogy ők azok, akik a „Bogaras Fiúval” járnak együtt.

Most, hogy minden élőlényt ki- és arrébb tessékelt a hajából meg a székéről, Dani kényelmesen elhelyezkedett és bekapcsolta a számítógépét. Hetek óta dolgozott a „Mozgókép és média” című különórára készülő nyári szorgalmiján, amit több okból kifolyólag is szeretett volna tökéletesre faragni.

Először is, szándékai szerint ez a dolgozat lesz eddigi munkásságának ékköve, jövendőbeli karrierjének megalapozója. Ha ugyanis arról faggatták, hogy mi lesz, ha nagy lesz (ami persze egy tök hülye kérdés, hiszen á) az ember 12 évesen már eleve nagy; bé) senki nem egyvalami lesz, hanem rögtön fél tucat, kár bekorlátozni a jövőbeni lehetőségeit már a startmezőnél, de a felnőttek valamiért mégis ragaszkodtak hozzá, hogy ilyesmiről érdeklődjenek), szóval ha megkérdezték, milyen távlati tervei vannak, akkor minden alkalommal elmondta, hogy író, állatmentő, filmrendező ÉS túlélő sztárinfluenszer lesz. Rettentően szerette ugyanis a természetfilmeket, nem volt olyan Gerald Durrell- vagy David Attenborough-mozi, amit ne látott volna legalább ötvenszer, kis korában a legkedvencebb filmje a Sivatagi Show volt, a Gyöngyvirágtól lombhullásigot és a Vad Szigetközt pedig kívülről tudta, a stáblistát is beleértve.

Aztán ott volt a másik fontos szempont. Ha az ember vadállatokat akar meglesni, akkor abszolút nem árt, sőt, mondhatni elengedhetetlen, ha kiképezi magát túlélőnek is, hogy aztán semmi se jelentsen akadályt, ha a tundrán lemmingek vagy egy sarki farkashorda nyomába kell szegődnie, vagy a forró Kattara-mélyföldön eredne a gazellák, aranysakálok és fokföldi nyulak után. Olyasmi híresség szeretett volna lenni Dani, mint Bear Grylls, csak sokkal jobb. Példaképének túlszárnyalásához meg is volt a legfőbb eszköze. És itt érkezünk el a másik okhoz, amiért a tökéletesebbnél is tökéletesebbre akarta csiszolni a dolgozatát, annak ugyanis az volt a címe, hogy: A világ legeslegszuperebb nagypapája!

Aki, természetesen, nem volt más, mint Dani anyukájának apukája, Berci papa, azaz Vanderli Bertalan, katona, zsoldos, testőr, kalandor, de legfőképpen Dani személyre szabott túlélő tanfolyamainak kiképző tisztje, aki mindenhez értett, és mindent tudott! A fiú azt szerette volna, hogy mindenki tisztán lássa, milyen is az ő nagypapája, akinél vagányabb és tökéletesebb fickót el sem tudott volna képzelni. Éppen ezért nagyon izgult, hogy a maga szerény módján át tudja valahogy adni hallgatóságának a Bercipapaság varázsát.

Ezért is tervezte úgy, hogy a beadandó feladat több fejezetből és műfajból álljon, akárcsak egy patchwork, azaz folttakaró: ha valakinek a szövegből nem jön át tökéletesen, akkor majd a kisfilmekből garantáltan megérti a lényeget. Így egy hosszabb fogalmazás után képes kollázs és rajzfilm betétek következtek, valamint rövidebb újságcikkek és fotók tarkították az összképet. Dani, mielőtt nekigyürkőzött volna az újabb szakasznak, gondosan végigolvasta a fogalmazást, hátha kell még rajta faragnia valamit.

Szilágyi Dániel:
A világ legeslegszuperebb nagypapája!

Észrevetted már, hogy milyen sokat elárul egy emberről a bőre? Ha alaposan megfigyeled, tök sok mindent ki lehet belőle olvasni, és erről a cserzővargák, a halottkémek meg a helyszínelők is bazi sokat tudnának mesélni, de most nem róluk akarok írni, hanem a nagypapámról. Ha meglátnád a nagypapámat nyáron, a strandon, fürdőgatyában, biztos azonnal szemet szúrnának a napbarnított bőrét keresztbe-kasul átszelő hófehér forradások. Rajta bizony azonnal látszik: nem egy irodában, az asztal mögött kuksolva töltötte az elmúlt évtizedeket. Háhá, távolról sem! Épp ellenkezőleg.

Ott van például az a négy párhuzamos csík, ami a hátán fut végig jó hosszan, a bal vállától a jobb lapockájáig. Ezt Kanadában szerezte, elmesélem, hogyan.

Az úgy volt, hogy miután a nagypapám otthagyta a katonaságot (ahol egyébként az ezredesi rangig vitte, de erről majd később), elszegődött zsoldosnak, testőrnek és kalandtúra-vezetőnek – így egyszerre mindnek, mikor milyen minőségben volt rá éppen szükség, ugye. De arra mindig odafigyelt, hogy csak jó emberek szolgálatába álljon, és csak a becsületes ügyek mellett álljon ki, például amikor Afrikában a szabadságharcban harcolt, akkor is, na de nem ezt akartam elmesélni, hanem a medvét.

Szóval egyik nap, amikor a bokszteremben edzőmeccset vívott (a kék sarokban az ukrán hegyomlás, egy Igor Szergejevics nevezetű bajnok volt, a hazai, azaz piros sarokban pedig az én nagypapám), és épp felkészültek a tizennegyedik menetre, amikor már nemcsak az ukrán szédelgett a fáradtságtól, de bizony a bíró is, csak az én szívós nagypapám állt ott rendíthetetlenül és egy karcolás nélkül, szóval akkor megcsörrent a hátsó, poros irodában a telefon. (Képzeljétek, akkoriban még csak vonalas telefonok léteztek, ahol még a csengőhangot sem lehetett beállítani, és lenémázni sem tudták a készülékeket). Szóval a vonal másik végén egy irtó gazdag brit arisztokrata pasas volt, aki azt akarta, hogy a nagyfater azonnal hagyjon ott csapot-papot, bokszmérkőzést, meg bucira vert fejű ukrán óriást, és menjen vele azon nyomban Kanadába, ahol az 1900-as évek elején berobbanó aranylázról akart forgatni egy félig-meddig dokumentumfilmet, azt hiszem. Viszont mivel ott elég sok az erdő meg a vad, szüksége volt egy megbízható figurára, aki garantáltan megvédi őt mindentől. Most kérdezhetnéd, hogy miért nem egy helybeli kanadait vagy indiánt kért fel erre a feladatra. Kérdezd csak nyugodtan, mert már mondom is a választ!

Szóval az úgy volt, hogy pár évvel korábban a nagypapám épp Ausztráliában segített egy magyar tengerbiológusnak, aki nem akart magányosan hajózni fel-le a korallzátonyok között, meg egyedül elég uncsi is, tényleg tök rossz lehet, ha az ember senkihez nem tud szólni, arról nem is beszélve, hogy mi van, ha valami para történik. Ebben az esetben így is lett, a tengerbiológus ugyanis napszúrást kapott, és beesett a vízbe. Ami önmagában is óriási probléma, hiszen kómásan seperc alatt megfulladhat ott a vízben, de ráadásul nem sokkal előtte bekente magát naptejjel. És persze nem olvasta el az apró betűs részt, amiben pedig le volt írva, hogy ezt a naptejet max a Balatonnál lehet használni, mert az egyik összetevője, konkrétan a csukamájolaj, kifejezetten vonzza a cápákat, mint a mágnes. Ez a krapek meg mintha direkt a tengeri fenevadaknak pácolta volna be magát vacsorára, olyan szagot árasztott, hogy attól még a legszelídebb, ártatlan bohóchalaknak is menten kicsordult a nyála, nemhogy a nagy fehér cápáknak, amik csak úgy hemzsegtek arrafelé. Szinte forrt tőlük a víz, de komolyan! Na, hát ilyen körülmények közé ájult be ez a tokától bokáig cápabájitallal bepancsolt tengerbiológus.

A nagypapám persze meghallotta a csobbanást, és már ugrott is a pali után a vízbe, ám ugrás közben észrevette, hogy a távolban megjelenik egy gyorsan cikázó uszony: egy óriási fehér cápáé! Az én nagypapám nemcsak bokszolni tud, de remekül kenuzik, vív, lovagol, és TERMÉSZETESEN kiválóan úszik (tulajdonképpen csak azért nem lett a magyar olimpiai úszócsapat tagja, mert épp akkor Marokkóban harcolt a nyugat-szaharai háborúban, de ezt majd máskor mesélem el). Szóval még röptében látta a tengerbiológus felé közelítő cápát, úgyhogy amint vízbe ért, emberfeletti tempóra kapcsolt. Olyan gyorsan tempózott a lábával, hogy a mellkasa ki tudott emelkedni a vízből, így a cápát is szemmel tarthatta, miközben a szerencsétlen fickó megmentésére sietett. Amikor odaért hozzá, jobb kezét ökölbe szorította, olyan szögben, ahogy az argentin küzdősporttanára mutatta – azzal fogja majd egy erőteljes csapással elrettenteni a cápát –, a bal karjával pedig megpróbálta átfogni a tengerbiológust. Igen ám, de az a sok naptejtől olyan csúszós volt, mint egy vödör takonyban megforgatott nyálkás angolna (már elnézést a gusztustalan hasonlatért, de jobb nem jutott eszembe), így amint jó erősen átkarolta a pasast, az úgy kilőtt a hóna alól, mintha parittyából röpülne ki… egyenesen a fehér cápa kitátott szájába! Legalábbis afelé. Huhh, őrületesen izgalmas pillanat volt, mesélte nekem a nagypapám, aki mi mást tehetett, újra a tengerbiológus után úszott, ám ezúttal taktikát változtatott. Húsz… de lehet, csak tizenöt centivel hamarabb ért oda a fuldoklóhoz, mint a fenevad. A cápa már tátotta is a száját hatalmasra, így Berci papa (nem tudom, mondtam-e már, hogy így hívják a nagyfateromat) egészen közelről beleláthatott a pofájába, amiben – nem viccelek – hét (!!!) sornyi tűhegyes fog sorakozott. Így persze azt is láthatta, hogy a fűrészszerű éleken ott volt fennakadva egy pórul járt szörfös fél lába! Komolyan, azt hiszed, viccelek, de esküszöm, hogy nem. Szóval ott volt az a fél virgács, és tulajdonképpen ez volt a nagypapám szerencséje. Gyorsan kirántotta a lábat a fogak közül, és hogy időt nyerjen, kipeckelte vele a fenevad száját. Majd – és itt jön a legizgalmasabb, bravúros kunszt! – ezúttal mindkét karjával átfogta a csuszamlós testű tengerbiológust, célzott, aztán hirtelen nagyot szorítva rá derékmagasságban, kilőtte őt, egyenesen a hajójuk fedélzetének közepére. Aztán a cápa felé fordult. Nem tudom, mondtam-e már, de az én nagypapám egy igazi aranyszívű fickó, ha nem muszáj, akkor a légynek sem árt. A hatalmas fenevadat sem akarta bántani, hiszen az a szerencsétlen biztos rettentő éhes volt, azért jött, hogy jóllakjon, amiben – ha jobban belegondolsz – nincsen semmi kivetnivaló. Szóval a nagypapám kikapta a cápa szájából a peceknek használt lábat, és eldobta jó messzire, épp ahogy a gazdák hajítják el a botot a kutyusoknak. No, a cápa sem volt rest, már úszott is nagy boldogan a szörfös lába után, mint egy jól idomított pudli. A nagypapám pedig szép kényelmesen visszaúszott a fedélzetre, ahol már ott várta őt az addigra magához tért, rettentően hálás tengerbiológus.

Na, és képzeljétek, ennek a magyar tengerbiológusnak volt az unokatestvére az az angol arisztokrata, aki telefonon kereste a nagypapámat a bokszmérkőzés kellős közepén. Azt kérte, hogy őrizze őt is a nagy kanadai rengetegben olyan gondosan, mint az ausztrál kuzinját.

Amit persze az én nagypapám szívesen el is vállalt, mert régóta szeretett volna visszamenni Kanadába. Roppant kedves emlékeket őrzött ugyanis a Waterton-tó környékéről abból az időből, amikor arrafelé élt a kutenai törzs leszármazottaival, hogy egyenesen tőlük tanulja el a bölényvadászat és a Sziklás-hegységben való túlélés csínját-bínját. Persze – mesélte nekem később – ha tudta volna, hogy ez az angol arisztokrata filmrendező (nevezzük most Sir Johnnak) ilyen édesszájú, akkor talán nemet mond a felkérésre. A kanadai rengetegben ugyanis egyenesen öngyilkossággal ér fel az, ha torkos vagy. Nos, Sir Johnnál falánkabb fickót nem hordott hátán a föld!

Azt kérdezed, miért akkora dráma, ha valaki szeret nassolgatni? Máris mondom!

Azt nem tudom, meséltem-e már, de Kanadában, főleg a Sziklás-hegységben, ahová Berci papáék tartottak, nagyon sok medve él. Ebből rendszerint nem szokott gond lenni, hiszen a medve tök jól elvan az erdőben, az emberek meg a városokban, így nem zavarják egymás köreit. Baj csak akkor adódik, ha a medve látogatóba indul a városba, vagy ha az ember tolakszik be az erdőbe. Az embernek ugyanis van egy olyan valamije, amit a medve rettentő módon irigyel, és minden követ megmozgat, hogy megszerezze: kajája! És hidd el nekem, ha a medve minden követ meg akar mozgatni, akkor ott minden kő (és ha nem vigyázol, csont is!) meg lesz mozgatva, nincs mese. Éppen ezért mondják el minden Kanadába látogató turistának a legalapvetőbb szabályokat, amik közül a legeslegfontosabb: NE. VIGYÉL. MAGADDAL. ÉTELT. Vagy ha viszel, mert enni ugye muszáj, akkor hermetikusan zárd le, hogy egy incifinci illatfelhő se szökhessen ki, mert az úgy vonzza a medvét, mint kilógó pénztárca a zsebtolvajokat. A másik legeslegeslegfontosabb szabály: tanuld meg megkülönböztetni a grizzlyt és a fekete medvét! Ugyanis teljesen másképp kell velük bánni, ha összesodor benneteket az élet. Elfutni egyáltalán nem érdemes, még akkor sem, ha te magad vagy Usain Bolt világbajnok rövidtávfutó gyorsaságrekorder, mert a medve röhögve utolér, még úgy is, ha félúton megáll dumálni a haverjával. A világ leggyorsabb embere ugyanis 42-vel tud futni és azt is csak pár száz méterig, a medve meg simán hozza a 60 kilométer per órás sebességet. Így az a legegyszerűbb, ha halottnak tetteted magadat, kivéve a fekete medve esetében, mert ő vígan belakmározik belőled úgy is, lévén dögevő. Hogy akkor mit csinálj? Hát mássz fel a fára! Mondjuk úgy, két dolog történhet: a grizzly vagy ott hagy, vagy megpróbál lerázni a fáról, szóval jó vastag törzsű fát érdemes választanod. (De arra meg hogy mászol fel, ugye…) A fekete medve viszont simán utánad mászik. Megoldás lehet, ha például pofán vágod az illető medvét! Ha fekete medve, akkor sima ügy, a legtöbb mackónak ennyitől már inába is száll a bátorsága, és elszalad. Ha grizzly, akkor viszont nem túl jó ötlet pofozkodni, mert a grizzly nem viccel, és visszaüt. Azt meg el lehet képzelni, milyen, de ha nem megy a képzelődés, nem baj, mert a nagypapám elmesélte, így első kézből mondhatom: nagyon gáz. De mi van akkor, ha cseppet sem fűlik a fogad se a fára mászáshoz (mert, mondjuk, kötélmászásból is csak kettes voltál tesiórán), verekedni sem akarsz, meg úgy egyáltalán, elkerülnéd a medvével való találkozást? Hát de épp az imént mondtam: NE. VIGYÉL. MAGADDAL. ÉTELT. És akkor nem lesz baj.

Na ezt így, ahogy most elmondtam, a nagypapám is Sir John lelkére kötötte, de az vagy nem figyelt, vagy úgy gondolta, hogy ő azt jobban tudja, a lényeg az, hogy egyik este, a forgatás után a nagypapám elment, hogy hozzon vacsorára friss halat a folyóból, az angol filmes meg nekiállt csokoládét majszolni. De olyan lelki nyugalommal, mint aki otthon heverészik a kanapén a tévé előtt. Aztán persze mire észbe kapott, már egy böszme nagy grizzly próbálta meg kicsomagolni őt, meg az ínycsiklandó csemegéjét a sátorból. És ha láttál már medvekarmokat, akkor pontosan tudhatod, egy reszketeg embert kihámozni egy vászonsátorból kábé akkora kihívás egy grizzlynek, mint neked kibontani egy zacskó kekszet. Nem is tudom, mi történt volna, ha a nagypapám nem épp akkor jön vissza a folyóról, hóna alatt két termetes pisztránggal, de mondjuk, el tudom képzelni. Halálhörgés, siralom! De szerencsére nem így lett.

A nagypapám csak egyet tehetett: megpróbálta először magára vonni a grizzly figyelmét. Majd amikor sikerrel járt, igyekezett jobb belátásra bírni az állatot: vigye inkább a halakat, és kímélje meg a csokis szájú filmrendezőt. A grizzly azonban mohó volt, minden kellett volna neki, csoki, pisztráng, nagypapa és filmrendező is! Megjegyzem, egy ilyen menüsor után nem szívesen mennék vécére, na mindegy. Szóval Berci papának nem igazán volt más választása, mint puszta kézzel megverekedni a közel 300 kilós állattal. Kész szerencse, hogy az én nagypapám úgy ki van képezve a különféle harcművészetekben, mint a Bruce Willis, a James Bond meg a Karate Kid együttvéve, így végül megúszta azzal a négy párhuzamos karomnyommal a hátán, amiről meséltem, meg a füléből harapott még ki egy darabot a medve, de az annyira nem látszik. Meg hát az én nagypapám az ilyen karcolásokra legtöbbször rá se ránt, ugyanis katona az eredeti végzettsége (ezt már említettem talán), szóval neki tényleg lehet mondani egy-egy horzsolásnál, hogy ugyan már, katonadolog.

Dani elégedetten dőlt hátra. Úgy érezte, eddig egész jól sikerült megragadnia a Bercipapaság esszenciáját. Jöhetnek a képi illusztrációk, hogy mindenki lássa, nem a levegőbe beszél: az ő nagypapája valóban a legklasszabb fickó a világon! Rákattintott a képernyőn az egyik mappára, hogy kiválassza a fotókat, amiket majd a dolgozathoz fog csatolni egy hangalámondásos prezentáció formájában. Hosszan válogatott a fényképek között, mielőtt behúzta volna az elsőt az applikációba.

Egy osztálytablóra esett a választása. A fekete-fehér képen negyvenöt komoly, megszeppent gyerek nézett a kamerába, de mind közül talán a kis Berci volt a legijedtebb. Ha csak felnőttként találkoztál vele, akkor is könnyen felismerhetted kis kori verzióját a hajviseletéről: már kilencévesen is jól fésült volt, oldalt elválasztva, mint a régi filmszínészeknek, és gondosan bepomádézva, hogy egyetlen hajszál se szabadulhasson el, és esetleg rendetlen külsőt kölcsönözzön neki. A kilencéves Berci szája zavart mosolyra húzódott, a szemében azonban mintha az ijedség mellé tengernyi szomorúság is beköltözött volna. Nem csoda. Egyik napról a másikra került a Sárospataki Református Gimnázium bentlakásos kollégiumába. Az otthoni barátaitól durván elszakították, itt, ebben a hatalmas intézetben pedig még szinte senkit nem ismert. A kisfiú Berci papa egész testtartásán látszik, hogy a túlélésért küzd minden egyes percben. Végül talán pont ezért lett belőle a világ legvagányabb túlélője?

Dani szerette volna megmutatni Berci papát egészen kisbaba korában is, ám kilencéves koránál fiatalabb fényképet nem talált róla a családi albumban, aminek roppant szomorú oka volt.

Nem sokkal azután, hogy Berci papa megszületett (1948-ban, Budapesten, ha pontosan szeretnéd tudni), elveszítette az édesanyját. Erről természetesen nem Berci tehetett, de az édesapja soha nem tudta neki megbocsátani imádott felesége halálát. Vagy talán azért viselkedett vele olyan hidegen, azért nem bírt szinte még ránézni sem, mert annyira hasonlított az édesanyjára? Ki tudja, az emberi lélek néha olyan bonyolult! Bercit mindenesetre egy darabig a nagyszülei nevelték felváltva, így hol a szigorú anyai ősöknél húzta meg magát Újpesten, hol a rideg apai nagymamánál Óbudán, de sehol nem érezte magát túl jól. A nagyszülők hamar belefáradtak a gyerekfelügyeletbe, aminek rendszeresen hangot is adtak, egyáltalán nem törekedtek arra, hogy otthon érezze magát. Úgy adogatták egymás között, mint egy forró burgonyát, amit senki nem tud sokáig őrizgetni. Így aztán, amint a kora engedte, az édesapja azonnal beíratta egy bentlakásos iskolába az ország távoli csücskébe: a sárospataki kollégiumba – mindenki hatalmas megkönnyebbülésére. Itt lakott aztán Berci egy évtizeden keresztül, és csak nyaranta, illetve iskolai szünetekben ment haza (már ha otthonnak lehet nevezni egy olyan lakást, ahol nem igazán látnak szívesen, nincs saját szobád, és minden pillanatban az értésedre adják, hogy csak átmenetileg időzhetsz ott). A hazalátogatások az évek során egyre ritkultak, hisz senkinek nincs kedve olyan helyre menni, ahol nem fogadják tárt karokkal. Berci, ha tehette, inkább ott maradt az iskola környékén, nyári munkákat vállalt vagy a haverokkal lógott.

A következő képen, amit Dani kiválasztott, Berci papa már tizenkét éves. Az arcán itt már nyoma sincs korábbi ijedtségének, helyébe csibészes mosoly lépett, barna szemébe mosoly költözött. Többé már nem volt egyedül, nem volt magányos. Az év végi osztálytablón ott áll mellette legjobb barátja, egyben szobatársa: Killits Ernő. Még a gondosan beállított fotón is, ahol a gyerekeket szépen fegyelmezett sorokba rendezte a fotós, látszik, hogy ki a két mókamester a társaságban. Abban a pillanatban, hogy a fényképész szájából elhangzott: „Itt repül a kismadár!”, Ernő keze felröppent, hogy szamárfület mutasson a cimborájának. Ezzel egy időben azonban Berci meg belecsípett a barátja fenekébe, így a szamárfület mutató kéz megállt a levegőben, Ernő kerek arcán a meglepődés, mindketten majd kipukkadnak a röhögéstől, az osztályfőnök pedig épp odafordul, hogy egy szigorú pillantással rendre utasítsa a két lókötőt.

Az utolsó iskolai kép, amit Dani a prezentációjába illesztett, már az érettségi évében készült, augusztus legvégén vagy szeptember legelején. A fotón egy kifejezetten magas, csontos, széles vállú, izmos fiú vigyorgott 32 tökéletes, hófehér foggal a kamerába. A haja, mint mindig, most is rendezett volt, ám felül csak egy hófehér atlétatrikót viselt, ami szinte világított napbarnított bőrén, rövidnadrágját egy spárga tartotta, lyukas tornacipőbe bújtatott lába mellett egy szakadt hátizsák hevert.  Berci szemlátomást az egész nyarat a szabad ég alatt töltötte. A kezét büszkén csípőre tette, és úgy nevetett, mint aki most követte el a világ legklasszabb csínyét.

Dani megköszörülte a torkát, majd a szájához emelte a hangrögzítőre állított telefonját.

– Ez a kedvenc képem a nagypapámról, mert pontosan bemutatja azt a pillanatot, amikor megszületett benne a rendíthetetlen, bátor felfedező, aki mindig készen áll a kalandra. Mesélek egy picit arról, hogyan és milyen körülmények között készült a kép, jó? – Dani érezte, ahogy a füle elvörösödik.

Valahogy egészen más érzés volt hangosan kimondani a szöveget, mint leírni, de most már nem akart eltérni az eredeti koncepciótól, miszerint a képek alatt az ő elbeszélése hallatsszon majd. Krákogott kicsit, aztán folytatta:

– A nagypapám a gimnázium alatt a nyarakat is a kollégiumban töltötte, ha tehette. Nem ment haza Budapestre, mert ott senki sem… Szóval nem volt kedve, inkább ott maradt a suliban, segített a gondnoknak kifesteni a termeket, megjavítani az év közben tönkrement bútorokat, bicikliket, meg egyéb holmikat. Kisebb munkákat vállalt a városban, a szabadidejében pedig bejárt a könyvtárba olvasni. Mire véget ért az iskola és a nagypapám leérettségizett, minden könyvet kiolvasott a könyvtárban, úgy bizony! De most nem erről akarok mesélni, hanem valami másról. Történt egyszer, hogy a kollégium szakácsnője megkérte az én nagypapámat, hogy ugorjon el egy doboz tejfölért a boltba. Igen ám, de útközben összefutott az egyik cimborájával, aki egy hatalmas, dugig tömött hátizsákkal jött épp vele szemben. Kérdezte tőle Berci papa, hogy merre lesz a séta, ő meg elújságolta, hogy Ukrajnába tart krumplit szedni, és hogy most mindenkit felvesznek, szállás, fizetés van. Nagyapám meg belelkesült, hogy hű de klassz, kérdezte, nem mehetne-e ő is. Dehogynem, mondta erre a haver, aki bizonyára nagyon megörült, hogy nem kell egyedül mennie. És ennyi volt, az én nagypapám nem lacafacázott, úgy, ahogy elindult a boltba, ment tovább Ukrajnába. Persze, előtte még beszólt, hogy küldjenek fel a kollégiumba egy doboz tejfölt, és megüzente, hogy elment, majd jön, ne aggódjanak érte. Azért persze aggódtak, az egészen biztos, mert amikor visszatért, akkor állítólag még az iskola karbantartója is zokogva borult a nyakába a megkönnyebbüléstől, hogy épségben hazakerült!

Dani leállította, majd elmentette a hangfelvételt.

Újabb képet húzott át a prezentációjába: Berci papa hivatalos igazolványképét, ami akkor készült, amikor felvették a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Hadtudományi és Honvédtisztképző Karára. Bertalan nem sokat hezitált, hogy hová jelentkezzen a gimnázium után. Egyrészről egy cseppet sem vonzotta a kilátás, hogy hazatérjen a változatlanul hideg és nemtörődöm családi körbe. Másrészt tíz év kollégiumi élet után annyira megszokta az intézményi napokat, hogy más életformát nem is igazán tudott magának elképzelni. Tehetséges, fegyelmezett katonának bizonyult, végül egészen az ezredesi rangig és sok-sok kitüntetésig vitte. Egy idő után azonban úgy érezte, túl szűk neki ez az ország, kalandok után vágyakozott, no meg világot akart látni.

Dani egy pillanatig tűnődött rajta, beletegye-e a prezentációjába azt a családi képet, amin Berci papa a feleségével és a kislányával (azaz Dani anyukájával) mosolyog a kamerába, de aztán inkább elvetette az ötletet. Nem volt jellemző rájuk a kép, ő legalábbis soha nem látta őket így együtt. A nagymamának elég hamar elege lett belőle, hogy az egykor hősszerelmes udvarlója nem sokkal a házasságkötés után már megy is hegyre fel, völgybe le, sivatagból ki, vadonba be, és szinte csak a hébe-hóba küldött képeslapokból tudhatta, hogy a férje épp Bolíviában tartózkodik vagy Bejrútban, Zanzibárban vagy Zágrábban. Így amikor Dani anyukája négyéves volt, elváltak. A nagymama később újraházasodott, Berci papának azonban nem lett új párja… a munkája és a vadon becserkészése töltötte ki (ahogy tulajdonképpen addig is) minden idejét. Meg persze az unokájával való foglalkozás nyaranta.

Ezek a közös vakációk voltak az iskolai szünetek fénypontjai. Berci papa ugyanis megígérte Daninak, hogy lépésről lépésre felkészíti őt túlélőnek, hogy aztán ügyesebb és talpraesettebb, tapasztaltabb és nagyobb tudású legyen még magánál Bear Gryllsnél is! Berci papánál tökéletesebb kiképzőtiszt pedig nem volt erre a feladatra, ez egészen nyilvánvaló volt. Dani újra bekapcsolta a telefonján a hangfelvételt.

– Berci papa olyan fickó, aki még a jég hátán is megél, sőt, minél szélsőségesebbek a körülmények, ő annál vidámabb, és annál kreatívabb megoldásokkal áll elő. Nem tudod lepottyantani olyan extrém körülmények közé a földön, ahol ne tudná azonnal, miből lehet finom fogásokat főzni, legyen az a hely az Északi-sark jégtáblája, vagy Dél-Amerika dzsungele. Nem hiszed? Pedig így van, tapasztalatból mondhatom. Az én nagypapám készíti például tábortűzön a világ legfinomabb gombapaprikását, vadon szedett csiperkéből, őzlábból (az is egy gomba) és pöfetegből, vadfokhagymával ízesítve. De isteni a tűzön pattogtatott kukoricája is, amihez speciális fűszerkeveréket használ, csak azt még nem árulta el nekem, hogy pontosan mit, de majd el fogja. Viszont mozi helyett csuda klassz történeteket tud, amiket a sötétben hallgatni, miközben csak a tábortűz világít, izgalmasabb, mint a legparásabb horror a moziban. A nagypapám ezenfelül azt is pontosan tudja, hogy mivel kell bedörzsölnöd a bőrödet, hogy az ártérben se csípjenek agyon a szúnyogok (most kivételesen neked is elárulom: medvehagymával). Aztán tud még lékhorgászni is (meg léggitározni), vadat ejteni hurokkal, és seperc alatt összedob ágakból egy rögtönzött sátrat, ha úgy hozza a szükség. Minderre engem is meg fog tanítani, azt ígérte. Tud gyufa nélkül tüzet gyújtani, úgy kenuzik, mint egy vérbeli indián, vagy talán még annál is jobban, ismeri a világ összes madarának hangját, a java részét ráadásul utánozni is tudja. De nem csak a természet dolgaiban jártas: ahogy már korábban mondtam, fiatal korában bokszmeccseken vett részt (és persze mindig ő nyert, kivéve egyszer, az inuit bajnok ellen, de az különben is csalás volt, meg majd máskor mesélem el). Azonkívül szőrén megüli a lovat – ezt a saját szememmel láttam, szóval nem kamu! És képzeld, még hetvenévesen is tud fél kézzel fekvőtámaszozni (sőt, ha épp nem fáj a csuklója, akkor kéz nélkül is, ő mondta!). Vodkaivásban pedig egyszer legyőzött egy komplett orosz századot.

Daninak eszébe jutott, hogy jó lenne ide beletenni pár közös vakációs képet, amikor az ország különféle pontjain trenírozta őt a nagypapa minden eshetőségre (orkánra, hóviharra, árvízre, erdőtűzre, meteoritbecsapódásra vagy farkastámadásra) felkészülve. Mondjuk, azt mindenképp, ami akkor készült, amikor a Salföldi bányatóban tanította búvárkodni. Meg azt is, amikor hajótörést szimulálva a Hajógyári-szigeten építettek ágakból és sárból kalyibát, egy szál fűből font ágyékkötőben. (A kiérkező rendőr századosról szerencsére kiderült, hogy Berci papa régi cimborájának fia, így végül nem vitték be őket az őrsre.) És talán az a kép is nagyszerűen passzolna a prezentációhoz, amin a komáromi erődben gyakorolják a falmászást és az ellenség kikémkedését. Igen ám, de ezek a fotók mind a nagypapánál vannak.

Dani az órájára nézett. Mindjárt dél. A nagypapa ilyentájt mindig otthon tartózkodott, a katonaságnál ugyanis megszokta, hogy ha nincs háború vagy harci feladat, akkor pontban fél egykor (egy perccel sem hamarabb vagy később!) tálalja az ebédet.

Dani óvatosan kihalászta a zsebéből Benőkét, majd betette a ketrecébe, nehogy valami baj érje, amíg ő távol van. Aztán cipőt húzott és elindult, hogy meglátogassa Berci papát. Az járt a fejében, hogy a fényképek mellett egy füst alatt azt is megbeszélhetik, hol töltsék az idei Minden Veszélyre Felkészítő Túlélős Vakációt. De szuper lesz!