Andy Mitten

Jöjjön a United

SIR ALEX FERGUSON 2000 ÉS 2010 KÖZÖTTI ARANYCSAPATA

A FELEJTHETETLEN IDŐSZAK,
AHOGYAN A MANCHESTERI FŐSZEREPLŐK MEGÉLTÉK

részlet

MEDIABOOK KIADÓ, BUDAPEST, 2025

Fordította

MAROSI GERGELY

Lektor

LÉPESFALVI ZOLTÁN

A könyvet tervezte

FÁBIÁN ISTVÁN

Borítótervező

OLÁH GÁBOR

Tördelés, prepress

KÁLLAY JUDIT

Felelős kiadó, szerkesztő

BRUCKNER GÁBOR

A kézirat nyomdába adásának időpontja: 2025. június 13.

MEDIABOOK KIADÓ

mediabookkiado@gmail.com, www.mediabook.hu, webshop.mediabook.hu

Borítókép: a Manchester United Bajnokok Ligája-győztes játékosai 2008-ban Moszkvában a Chelsea elleni döntő után FOTÓ: ADRIAN DENNIS/AFP

Az eredeti kiadás Bring On United: Ferguson’s Golden Generation in their Own Words címmel jelent meg 2024-ben a HarperNorth gondozásában

Copyright © Andy Mitten 2024

Hungarian Translation © Marosi Gergely, MediaBook Kiadó (2025),

a HarperCollins Publishers Ltd. licence alapján

ISBN 978 615 81274 7 9 (epub)

ISBN 978 615 81274 8 6 (mobi)

TARTALOM

ELŐSZÓ – RUUD VAN NISTELROOY

BEVEZETÉS: A FÖLDKEREKSÉG BAJNOKA

1. OLE GUNNAR SOLSKJAER

2. JAAP STAM

3. DIEGO FORLÁN

4. DARREN FLETCHER

5. WES BROWN

6. PATRICE EVRA

7. JOHN O’SHEA

8. GARY NEVILLE

9. DIMITAR BERBATOV

10. NEMANJA VIDIĆ

11. RYAN GIGGS

Képek

Köszönetnyilvánítás

ELŐSZÓ RUUD VAN NISTELROOY

Egészen különleges – különlegesen örömteli – volt a Manchester Unitednál töltött időszakom. Mondjuk, nem úgy kezdődött, hogy ilyen lesz… Amikor 2000-ben orvosi vizsgálatra mentem a Unitedhoz, azon megbuktam, majd másnap a PSV-ben játszva elszakadt a keresztszalagom. Kétségek között őrlődtem. Tartottam tőle, hogy nem kapom meg ismét a lehetőséget, és féltem attól, hogy sosem leszek képes ugyanazon a szinten futballozni. A United Európa egyik legjobb klubja volt, így egyértelműnek tűnt, hogy egyetlen játékosra sem fog várni. De mint kiderült, mégis megvárták a felépülésemet, és nagyon hálás voltam a támogatásért, főleg azért, amit Sir Alex Fergusontól és David Gill vezérigazgatótól kaptam. Végig tartották velem a kapcsolatot. Azt gondoltam, hogy csak jó fejek szeretnének lenni, és hálás voltam ugyan a kedvességükért, de igazából nem bíztam abban, hogy le fognak igazolni.

Aztán végül mégis brit rekordigazolásként írtam alá. Viszonylag ismeretlennek számítottam, hiszen a holland bajnokságból jöttem, ugyanakkor sokat fizettek értem, így az elvárások is magasak voltak. A drukkerek látni akarták, mit tudok, és nekem is nagyon fontos volt, hogy megmutassam ezt, méghozzá a lehető leghamarabb. Nagyratörő voltam, biztos abban, hogy hozzá tudok tenni a csapat játékához, és mindenre hajlandó voltam, hogy bekerüljek. Rögtön elkaptam a fonalat, lőttem a gólokat a felkészülési meccseken, majd az első tétmérkőzéseken. Ez azt sugallta a csapattársaimnak, a médiának és a szurkolóknak is, hogy jó igazolás leszek, és ez segített elkapni a rajtot.

A barátnőmmel – ma már a feleségem – beköltöztünk az új lakásunkba, és olyan emberekkel találkoztunk, akiket a mai napig barátainknak mondhatunk. Mivel egy futballista sokat van távol az otthonától, fontos volt, hogy a partnerem jól érezze magát akkor is, ha úton vagyok. Jól is érezte magát – akárcsak én, szerettünk itt élni. Manchester azóta rengeteget változott az új épületekkel, de maradt, ami volt: futballváros.

Rendre meghívtuk a holland barátainkat, hogy jöjjenek, nézzék meg az Old Traffordot, tapasztalják meg a hangulatát: a szurkolók zsivajgását, a góljaink után tízezrek torkából feltörő ordítást, a heccelődést és a dalokat. Gyakran jöttek, imádták az egészet. Játékosként azt éreztem, hogy a közönség valósággal hajt előre a pályán. Nehéz ezt elmagyarázni.

Az első évemben nem tudtuk megnyerni a bajnokságot, és a Bajnokok Ligája elődöntőjébe ugyan bejutottunk, de ott kiestünk a Bayer Leverkusen ellen. Ez – illetve az a tény, hogy Manchester United-játékosként nem jutottam a csapattal BL-döntőbe – a legnagyobb csalódásom. Rosszul játszottam Leverkusenben, és fájdalmas volt a kiesés, mert oly közel voltunk a fináléhoz.

De volt sok-sok csúcspont is. United-játékos voltam 25 és 30 éves korom között, futballistaként a legjobb éveimet töltöttem Manchesterben. Sokat segített persze, hogy remek játékostársaim voltak, és egy nagyszerű edzőm, aki kitűnő stábbal dolgozott. Azonos volt a mentalitásunk: ha padlóra küldtek, felálltunk, és újult erővel küzdöttünk tovább.

Ez a kultúra Sir Alextől jött. Ő maga volt a klub, és megtestesített mindent, ami a Manchester Unitedot jelenti. Minden áldott nap a maximumot, a teljes erőbedobást követelte meg, mert tudta, hogy ez kell a sikerhez. Ösztönzött és motivált minket. Szabad kezet adott nekem a pályán, és ennél többet egyetlen csatár sem kérhet az edzőjétől. Nem tömte tele a fejünket túl sok információval. Három dolgot követelt meg: dolgozz keményen, legyél jó csapatember, és hozd ki magadból a legtöbbet. Rendre dicsért, de korholt is, ha arra volt szükség. Ez néha brutális is tudott lenni, mivel a legmagasabb szintet követelte meg tőlünk.

Az öltöző is tele volt nagy egyéniségekkel. A csapat magja ősunitedos volt: a ’92-es generáció tagjai, aztán Roy Keane, Dennis Irwin, az akkoriban beépülő Wes Brown. Az ősunitedos srácok megadták az alaphangot a hozzám hasonló új igazolásoknak. Rengeteget mókáztunk a túrákon, és sok-sok időt töltöttünk együtt. A pályán meg Cole-lal, Yorke-kal és Solskjaerral focizhattam együtt a csatársorban. Olyan könnyen lehetett velük összejátszani, eszméletlen élmény volt! Egymásra sem kellett néznünk, az edzéseken is éreztem egy láthatatlan kapcsot közöttünk.

A 2003-as évben megnyertük a bajnokságot, én meg aranycipős lettem, 44 gólt szereztem életem legjobb idényében. Megválasztottak az év játékosának, ami persze jóleső elismerés volt, de ennél sokkal fontosabb, hogy csapatként együtt játszottunk, nyertünk és ünnepeltünk. Volt egy-két görbe esténk, alighanem ebben a könyvben is lesz róluk szó… No és ott voltak a berobbanó fiatalok, Cristiano Ronaldo és Wayne Rooney. Kellett még nekik egy kis idő, hogy kiteljesedjen a játékuk, de igen gyorsan tanultak.

A manchesteri időszakom vége nehézségeket tartogatott, de ez benne van egy profi futballista pályafutásában. Nem maradt bennem tüske, és mindenki továbblépett. A Unitednak jó idénye volt, megnyerte a bajnokságot; én meg elmentem a Real Madridba, szintén jó szezonom volt, és mi is megnyertük a bajnoki aranyat.

Örömteli emlékek kötnek a Manchester Unitedhoz. A legkedvesebb pillanataim azok voltak, amikor nyerésre álltunk, közelgett a meccs vége, az ellenfél szurkolói már elszállingóztak, a United drukkerei pedig teli torokból daloltak. Csodálatos volt.

A Unitedban töltött időm jó részében mások asszisztáltak a góljaimhoz. Most eljött az idő, hogy én adjam a gólpasszt, és előkészítsem a terepet a srácok – többségében volt csapattársaim – beszámolóihoz. Nagyszerű időszak volt, csodás emlékekkel. Remélem, örömmel olvasnak róluk.

Manchester, 2024

BEVEZETÉS A FÖLDKEREKSÉG BAJNOKA

A Manchester United Anglia és Európa legjobbjaként lépett be a 2000-es évekbe. Sir Alex Ferguson csapata a bajnokság és a kupa után a BL-t is megnyerte Barcelonában, majd következett Tokió és a brazil Palmeiras elleni mérkőzés 1999. november 30-án – ez volt az Interkontinentális-kupa utolsó kiírása, és a trófea elhódításával a United a világ legjobb klubja lett. Nem sokáig: jött ugyanis az első klubvilágbajnokság, amelyet egy másik brazil csapat, a Corinthians nyert meg, bár a United is részt vett a tornán. De aztán 2008 decemberében Jokohamában a Manchester United megint klubvilágbajnok lett – és ismét csúcsra ért egy olyan évtizedben, amelynek eleje és vége egyszerűen briliáns volt.

Több száz United-drukkerrel együtt 2000 januárjában én is Rio de Janeiro felé vettem az irányt, hogy ott töltsek tizenhét napot. Az első klubvilágbajnokság nagy vihart kavart: a Manchester United emiatt visszalépett az FA-kupától, és ezért rengeteg bírálatot kapott. Az igazság azonban az volt, hogy angol szervezetek és hatóságok – beleértve a kormányt – belehajszolták a Unitedot a szereplésbe.

Szinte hihetetlen volt, ami az ezt megelőző évtizedben történt a klubbal. Pont tíz évvel korábban, 1990-ben Mark Robins gólja tartotta életben a United FA-kupás reményeit, miközben Alex Ferguson csapata botladozott, és a szerény 13. helyen végzett a bajnokságban. Még két évvel korábban, 1988-ban a Manchester Unitednak – a világ egyik legpatinásabb futballklubjának – fizetnie kellett azért, hogy az AC Milan eljöjjön egy barátságos meccsre az Old Traffordra. Ez is jelezte, hogy mennyire megcsappant a klub ázsiója.

De amikor 2000-ben a felkészülési időszakban megkérdeztem Peter Kenyon ügyvezetőt, hogy melyik klubok a világ legnagyobbjai, azt felelte: „Mi és a Real Madrid.” A túrán négyszázezer drukker nézte meg a Unitedot Ausztráliában és Kínában, így a számok is alátámasztották Kenyont; a bevétel és a trófeák nemkülönben. A Manchester United és a Real Madrid egyaránt megnyerte hazája bajnokságát 2001-ben, 2003-ban, 2007-ben és 2008-ban, a United ezenkívül 2000-ben és 2009-ben is begyűjtötte a bajnoki aranyat ebben az évtizedben.

A United annyira sikeres volt, hogy vevőjelöltek kezdtek keringeni körülötte. Az Old Traffordot háromszor – 1995-ben, 2000-ben és 2005-ben – is bővíteni kellett, a befogadóképesség az 1993-as 44 ezresről tizenkét év alatt mintegy 76 ezresre nőtt. Az egykori szerény ajándékboltból Megastore lett, négyszer bővítették és költöztették.

A United díszlépésben menetelő klub volt. Az 1999–2000-es idény végén bejelentették, hogy a Vodafone lesz az új mezszponzor, felváltva a csapatot 18 éven át támogató Sharpot. Aztán 2002-ben – ahogy Martin Edwards leköszönt hosszú elnöksége után – a klub rekordot jelentő, 303 millió fontos, 13 éves szerződést kötött a Nike-val. Sportszergyártóval ekkora szerződést addig még nem kötött senki. Ezt már „két globális márka stratégiai szövetségeként” aposztrofálták.

A klub bevételei kilőttek, ám közben bizonytalanság uralkodott, mert Ferguson mindenkit – beleértve a meghökkent főnökeit – meglepett azzal, hogy kijelentette, a 2001–2002-es idény végén távozni akar a kispadról. Arsène Wenger volt az első számú utódjelölt, Sven-Göran Eriksson a második választás, de Ferguson átbeszélte a dolgokat a feleségével, Cathyvel, és maradt. Nem csoda, hogy 2002 februárjában a szurkolók azt énekelték a Charlton elleni idegenbeli mérkőzésen: „Mind imádunk, Cathy Ferguson!”

A pályán folyamatosan jól teljesített a csapat, a 2000-es évek elején egyszer sem végzett a harmadiknál rosszabb helyen (sorrendben: 1., 1., 3., 1., 3., 3., 2., 1., 1. és 1.), de közben sok minden megváltozott. Új játékosok jöttek az Egyesült Királyságnál és Írországnál jóval messzibb tájakról is, a keret összetétele, attitűdje és szokásai megváltoztak.

– A külföldi srácok óriási változást hoztak, például a táplálkozási szokásainkba – magyarázta nekem 2004-ben Roy Keane. – Annyit emlegették ezt, hogy már unalmassá vált, de valóban jóval előrébb jártak nálunk – különösen a francia fiúk, mint Mikaël Silvestre vagy Laurent Blanc.

Szurkolóként mi egyszerűen felültünk a hullámra, és hagytuk, hogy oda sodorjon minket, ahol a csapat játszik – ami az egész földkerekséget jelentette. Rióban 2000 januárjában életünk legszebb napjait éltük át. Nekünk nem kellett aggódnunk amiatt, hogy a rekkenő brazil nyárban kell futballozni – olyan volt ez a bő két hét, mint egy nyaralás, egy jutalomút azoknak a régi United-drukkereknek, akik 1993 előtt 26 évig vártak egy újabb bajnoki címre. Bekukkantottunk a South Melbourne FC szállodájába, és kiszúrtuk a fiatal edzőjüket – egy bizonyos Ange Postecoglout. Elmentünk a szállodánk melletti Help nevű éjszakai klubba a Copa- cabanán. Jó későn esett le, hogy rajtunk kívül alig voltak férfiak, az irántunk érdeklődő lányok meg dolgozni jártak oda… Meglátogattuk otthonában az egykori vonatrabló Ronnie Biggset – szánalmas roncs volt, abból élt, hogy pólókat adott el annak a néhány britnek, akit odavonzott a hírhedtsége. Volt, hogy Rio leggazdagabb negyedében, Leblonban ébredtünk, majd lementünk a partra – a manchesteriek tejfehér bőre messziről világított. Meglátogattuk a favellák szambaiskoláit, összefutottunk a Flamengo ultráival, és mivel hazafelé menet 24 órával eltolták a gépünk indulását, egy menő hotelbe kerültünk, ahol a stewardessek is megszálltak. A sztyuvik a medence körül lazultak, mi hozzájuk sem mertünk szólni.

Találkoztunk a városban más United-drukkerekkel, a riói Krisztus kitárt karjainál is szélesebb volt a mosolyuk. A Maracanában mindent megtettünk, hogy hangulatot csináljunk, de esélytelenek voltunk a Vasco da Gama több tízezer drukkere ellen, akik a legcsodálatosabb dalokat énekelték, amelyeket valaha futballstadionban hallottam. Mindenki teljesen ellazult – kivéve Sir Alex Fergusont, aki érthető módon nem engedhette meg magának ezt a luxust. Ha ő nincs, sosem tapasztalhattuk volna meg az édes életet. Mindannyian a klub diadalainak fényében sütkéreztünk, ugyanakkor Rióban mi, szurkolók magunknak is kultúrát teremtettünk: mindenhol ott vagyunk, ahová a csapat megy, történjék bármi. A játékosok jönnek-mennek, de mi mindig ott vagyunk. És úgy tűnt, a Manchester United megállíthatatlanul menetel tovább.

Tinédzser nyikhajoknak néztünk ki, de elsétáltunk a FIFA hivatalos szállodájába, hogy interjút kérjünk Michel Platinitől a United We Stand szurkolói magazin számára. Egyből belement, és készítettünk vele egy egyórás beszélgetést. Ezzel szemben a 2024-es háromnapos FIFA-kongresszuson Gianni Infantino egy árva szót nem nyilatkozott a médiának.

John Paul O’Neill-lel, a Red Issue szurkolói magazin szerkesztőjével utaztam Rióba. Ő volt az, aki tiltakozásképpen FC United of Manchester néven szakadár futballklubot szervezett, amikor az amerikai milliárdos Malcolm Glazer megjelent vevőjelöltként a klub háza táján. A testvérem, Joz az FC United egyik legkorábbi igazolása volt: öt osztályt lépett vissza azért, hogy egy olyan startup klubban játsszon, amelyet néhány kocsmázás után szerveztek meg munkásosztálybeli arcok, pedig egy külföldi nagybefektető által finanszírozott csapatban is focizhatott volna. A Glazer színre lépése okozta szakadás mély volt, és évekig megosztotta a United táborát. Apám hároméves koromban vitt először ki alacsonyabb osztályú meccsre, és azóta is járok rendszeresen, de végül az Old Traffordot választottam.

A 2000-es évek közepén írtam egy könyvet az 1980-as évek Unitedjáról. Négyórás interjúkat készítettem a játékosokkal – többek között Bryan Robsonnal, John Gidmannel, Arnold Muhrennel, Billy Gartonnal és Frank Stapletonnal –, és többször megleptek. Vicces, érdekes és gyakran szomorúsággal átszőtt beszélgetések voltak ezek. A 2023-ban elhunyt Gordon McQueen ragaszkodott ahhoz, hogy beverjünk négy korsó sört az interjú előtt, aztán még párat a beszélgetés alatt. Amikor a felesége, Yvonne megérkezett, hogy hazavigyen minket, megjegyzést tett arra, hogy a párja ivott.

– De hát most bajnoki szünet van – protestált McQueen.

– Te meg 18 éve visszavonultál – vágott vissza a felesége.

Yvonne vitt ki a yarmi vasútállomásra. Nem kellett ügynököket bevonni, nem kellett PR-tanácsadókat megkeresni. Nem volt még közösségi média sem, hogy lenyúlják az interjúkat, és kiforgassák az érintettek szavait. Kiforgathattam volna én magam, de a srácok megbíztak bennem, és a bizalmukkal nem élhettem vissza. A könyv megírása után is tartottam velük a kapcsolatot, azért is, mert néhányuk már elszakadt egykori klubjától. Számomra ők nem elfeledett hősök, hanem egyszerűen hősök voltak. Amikor McQueen meghalt, a családja engem kért fel, hogy beszéljek róla a tévében. Az egyik lánya rám írt, hogy néztek mindannyian, egyszerre sírtak és nevettek. A mai futballvilágban – amelyben a drukkerek megszállottként követik az átigazolási pletykákat – meg kell emlékezni azokról az emberekről is, akik mentálisan, fizikálisan és financiálisan súlyos árat fizettek azért a szórakoztatásért, amit millióknak nyújtottak.

Ezt követte a United 1990-es éveiről írott könyvem, amely 2009-ben jelent meg. Addig nem volt túl jó véleményem Andy Cole-ról, de ekkor órákig beszélgettünk. Ma már az egyik leglenyűgözőbb embernek tartom, akivel valaha találkoztam. Aztán 2011-ben írtam egy könyvet a United 1970-es éveiről, befejezve a trilógiát, majd elsodort a családi élet.

Nagy öröm volt, hogy most a 2000-es évek elejének játékosaival beszélgethettem, együtt ismét átélhettük a fantasztikus pillanatokat, és visszatekinthettünk arra, amit annak idején írtunk róluk. Moszkvában ismét láthattam a Manchester Unitedot BL-t nyerni, aztán – miközben mindenki partizott – nem tudtam visszajutni a szállodámba, mert hajnali háromkor egy kóbor kutya feltartóztatott. A moszkvai hatóságok szerint mintegy harmincezer kóbor kutya van a városban, sokan közülük a metróállomások környékén verődnek falkába, még a mozgólépcsőkön is le-fel mennek. Ez csak acsargott rám. Lehet, hogy valójában egy liverpooli kutya volt, és tévedtek a Chelsea-drukkerek, amikor egy „Scousermentes terület”1 molinót feszítettek ki a Luzsnyiki Stadionban. A bestia úgy nézett ki, mint egy farkas és egy hiéna szerelemgyereke. Ha megmozdultam, rám mordult. Megpróbáltam elsettenkedni, de a kutya nem hagyta, és olyan hangosan kezdett ugatni, hogy a száz méterrel arrébb dolgozó munkások felfigyeltek rá. Nem beszéltem oroszul, így segítséget sem tudtam kérni. Ebben a könyvben viszont a játékosok moszkvai emlékeiről lesz szó. Ők nem találkoztak kóbor kutyával az éjszakában.

A diadalittas játékosok a United We Stand fanzine következő címlapjára kerültek. „Európa büszkesége” – harsogta a főcím, a három csillag pedig a United három BEK- és BL-sikerét jelképezte. Egy évtizeddel később az írországi Corkban láttam egy pubban bekeretezve a címlapot, és rengeteg emléket idézett fel.

Ebben a korszakban az öltözői vadulást már korlátok közé szorították, és ez mind a mai napig így van. A könyv írása során már nem hallottam olyan történeteket, mint amikor Russell Beardsmore-t a társai bevágták egy mosógépbe, vagy amikor a játékosok jól megszórták Ferguson fejét hógolyókkal. Ettől függetlenül a poénok és az ugratások a kitűnő csapatszellem fontos alkotóelemei voltak, ennek pedig kulcsszerepe volt abban, hogy a United a csúcsra ért.

Az én csúcsélményem Japán volt. Emlékszem, reggel hatkor bolyongtam Jokohamában, miután a Manchester United klubvilágbajnok lett. A halászok a mólónál dolgoztak, a fülhallgatómban a Weird Fishes szólt a Radioheadtől. Minden fantasztikus volt, az időeltolódás okozta ólmos fáradtságot leszámítva.

Japánban Stuart Mathieson, a Manchester Evening News újságírója volt a szobatársam; kifogástalan úriember, akiben megbíztak a játékosok. Azt mondta, olyan volt egy szobában lenni velem, mintha egy tinédzserrel költözött volna össze, mert a legképtelenebb időpontokban jöttem-mentem. De hát miért ne? A születésnapomat ünnepeltem, és bementem a Sibuja szórakozónegyedbe, hogy együtt igyunk a régi haverokkal, akik mind arra vártak, hogy a csapatuk klubvilágbajnok legyen. Hosszú út vezetett idáig attól az 1990-es halifaxi Ligakupa-meccstől, amelyen hétezren voltak a lelátón.

Olyan drukkerlegendák voltak ott, mint a blackpooli Mick Burgess, aki váratlanul központi szerepet kapott Bill Buford futballhuliganizmusról írott könyvében, az Among the Thugsban.2 Aztán ott voltak az egykori és az aktív huligánok: John Taylor, a híres „Cockney3 Red”, aki pártfogásába vett a triplás évben; Beanhead, Messer, Clive, Kiddo, Romford, Chad, Phil, Barmy Kev. Az O’Neillek daloltak. Rob Brundish – aki annyira megszerette Japánt, hogy végül odaköltözött – Nige-dzsal dumált a régi időkről. Mike Dobbinnak – akinél valószínűleg egy United-drukker sem volt több mérkőzésen – ez volt az utolsó túrája, szűk egy hónappal később azzal a tudattal szenderült jobblétre, hogy a csapata klubvilágbajnok. És még voltunk jó páran. „It’s a long way to Yokohama, it’s a long way to go, it’s a long way to Yokohama, where all the best teams go. Goodbye Man City, farewell Liverpool too” – daloltuk. Aztán azt énekeltük, hogy „Ob-la-di, Ob-la-da Man United, Champions of Planet Earth”.4

Vagy nyolcszáz drukker pengetett ki fejenként kétezer fontot, hogy ott legyen Japánban. Volt egy srác, aki körbeutazta a világot a Uniteddal, majd fizetésképtelenséget jelentett. Komolyan vette a szurkolói dalt, hogy az Irwell folyó partjától Szicíliáig mindenhová elkíséri az MU-t, és tartotta is a szavát. De ő még szerencsésnek mondhatta magát, hiszen a legtöbb United-drukker képtelen lett volna ennyi túrát finanszírozni.

Én nemcsak drukker voltam, hanem újságíró is, és más megbízatásokat is teljesítettem a túrákon. Interjút készítettem egy csomó játékossal – Lionel Messivel, David Villával, Ronaldinhóval, Xavival, Daniele De Rossival és még sokakkal, akik azért befértek volna hozzánk –, és félkomolyan az interjúk végén mindig megpróbáltam a Unitedhoz csábítani őket. Amikor Spanyolországban brazil légiósokkal beszélgettem, akkor ők – akiknek fogalmuk sem volt arról, kinek drukkolok – megjegyezték, hogy Rio Ferdinand, a Manchester játékosa volt a legjobb védő, akivel valaha találkoztak a pályán. Akkoriban megszokott volt, hogy egy United- játékost ilyen nagy becsben tartottak.

Volt néhány haver, aki a meccsek előtt görbe utakra tévedt, elment inni és balhézni – de én ilyenkor a másik irányba indultam el. A kétezres évek elején még mindig voltak fellángolásai a huliganizmusnak: a United fanatikusai Leedsben rátámadtak a hazai hoolokra, Rómában pedig az AS Roma drukkereire. Én ekkor már dolgoztam, így nem keveredhettem balhéba messze földön. Dolgoztam akkor is, amikor a klublegenda Paddy Crerand azzal jött oda hozzám, hogy Sir Alex Ferguson spanyolul beszél egy sajtótájékoztatón.

– Ugyan, Paddy, a szinkrontolmács hangját hallottad – mondtam neki, és átállítottam a fülesén a csatornát, hogy a szinkrontolmács helyett a hozzá hasonlóan glasgow-i Fergusont hallja. Crerand szenzációs volt ezen a túrán.

– Cristiano, Paddy vagyok a Real Madrid TV-től! – ordította oda Ronaldónak, akiről ekkor már mindenki tudta, hogy Madridba igazol. A portugál jót mulatott rajta.

Együtt dolgoztam Nina Warhursttel, egy manchesteri csajjal, aki a világ legnagyobb városát is elbűvölte, ma pedig a BBC1 Breakfast Show-ját vezeti. Ott volt velünk Andy Dickman, aki óriási fociőrült és Liverpool-drukker, és akinek a meccsfüzetgyűjteménye a legnagyobb büszkesége. Vajon Liverpool-szurkolóként milyen érzés lehetett neki, hogy azt látja: a Manchester United csak nyer és nyer? Dicko mindig nagylelkű, csúcsprofi ember volt.

Összefutottunk a mexikói Pachuca szurkolóival, majd rájöttünk, hogy a vezetők is ott vannak közöttük. Ez csak akkor derült ki, amikor Dicko és Nina rávette őket, hogy hajnali négykor a La bambát énekeljék. Arról nem szól a fáma, hogy miként vélekedtek a mexikóiak a betequilázott angolokról, akik azt bömbölik: „Yo no soy marinero, soy capitán.”5 S vajon csak képzelődtem, amikor elmentem a Manchester United hotelje előtt – Dimitar Berbatov, akit egy vírus ledöntött a lábáról, ki sem jött innen az egész túra alatt –, és azt láttam, hogy a makulátlanul fess, cilinderes szállodaportáson MU-sál van?

Nem képzelődtem. És azok sem képzelődtek, akik a szállodában hajnali kettőkor belebotlottak az időeltolódástól teljesen kikészült Paul Scholesba és Ryan Giggsbe, akik éppen festettek. Ma ebből virális sztori lenne, akkoriban már akkor csúnyán néztek rám, ha elővettem egy meccsen a fényképezőgépet.

– Mi vagyunk a világ legjobbjai – mondta a meccs emberének megválasztott Wayne Rooney (a helyi hangosbemondó kiejtésével: Szrúni) a győzelem után. És tényleg mi voltunk. A Manchester United briliáns volt, és mi alig vártuk a következő meccset. Ahogy az MU drukkerei éneklik világszerte, várva a csapatot: Jöjjön a United!

Manchester, 2024

Andy Mitten

1 A scouse (scouser) kifejezés a liverpooliakra utal. (A lábjegyzetek a fordító megjegyzései.)

2 Huligánok között. Bill Buford amerikai író könyve az egyik legérzékletesebb beszámoló az 1980-as évek angol futballhuliganizmusáról és a lelátói erőszakról. Az itt említett Mick Burgess vezette be Bufordot az angol lelátói kultúrába és a huliganizmus világába.

3 Cockney: londoni.

4 Hosszú az út Jokohamába, hosszú volt bizony, hosszú az út Jokohamába a legjobb csapatoknak. Hát viszlát, Man City, viszlát, Liverpool. – Ob-la-di, Ob-la-da, a Man United a földkerekség bajnoka.

5 Nem matróz vagyok, hanem kapitány.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Mohave – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License