Fordította Hegedűs Péter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Roger Crowley: Spice. The 16th-Century Contest that Shaped the Modern World

Yale University Press, New Haven and London, 2024

Első kiadás

Copyright © Roger Crowley, 2024

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Hegedűs Péter, 2025

Borítóterv © David Wardle

Jannek, szeretettel

Úgy mondják, a fahéj a legillatosabb fűszerszám széles e világon. Ezt jómagam is megtapasztalám, midőn Kocsínból Goába utaztam; az enyhe szellő a part felől fújt éjnek idején, s egy leugányira hajóztunk el a szárazföldtől. Az illat oly erősen és ingerlőn csapott orromba, hogy azt hivém, virágos erdők ontják illatuk. Faggatózásomra megtudtam, hogy egy hajó mellett haladtunk el, mely Malukóból jött fűszerrel terhesen.

Garcia de Orta, 16. századi portugál herbalista

Jóllehet „Óvilágnak” és „Újvilágnak” nevezzük őket, ennek csupán az az oka, hogy utóbbit csak nemrégiben fedezénk fel, nem pediglen az, hogy valóban két világ létezne, hiszen egyek ezek.

Inca Garcilaso de la Vega, 1609

1. térkép: A maláj szigetvilág, Kína partvidéke és Francisco Serrão útja

2. térkép: Magellán útja és a Föld körbehajózása, 1519–1522

3. térkép: Átkelés a Magellán-szoroson

4. térkép: Willoughby és Chancellor expedíciója, 1553

5. térkép: A Molukka- (Maluku-) szigetek

6. térkép: A Fülöp-szigetek

Ütközések

Az űrből nézve a maláj szigetvilág szétszórt zöld szilánkok halmaza. Mintha egy óriás nagy magasságból földhöz vágott volna egy porcelántányért, majd hátrébb lépett volna, hogy megszemlélje az eredményt. Szumátra és Jáva Malájföldtől délkeleti irányba mutató főtömegei többezernyi szigettöredéket vonnak magukkal uszályukban egy 6400 kilométeres ívben, mely Földünk kerületének teljes negyedrészét felöleli. A szigetek némelyike soklábú pókra hasonlít, mások takaros körkörös pacák, a tetejükön vulkáni kúpokkal, mintha csak egy gyerek rajzolta volna őket. Középen látható Borneó legömbölyített csonkja és az a 7000 kisebb-nagyobb földdarab, amelyek a Fülöp-szigeteket alkotják. Keleten Új-Guinea zárja el az utat a csendes-óceáni térség ásító üressége előtt. És ennek a roppant gyöngysornak a kellős közepén rejlik a világtérképeken alig észrevehető aprócska szigetcsoport a maga ezernyi szigetével, amit hajdan Molukka-, avagy Fűszer-szigeteknek neveztek, ma pedig Maluku-szigetekként ismerünk. Ez a trópusok szíve, amelyen az Egyenlítő vonala kilőtt nyílként hatol keresztül, hajszálpontosan hasítva ketté a napot egyenlő hosszúságú nappalra és éjszakára.

Az egész szigettenger Földünk geológiailag egyik legaktívabb területének epicentruma. Négy tektonikus lemez ütközik itt, folyamatosan morzsolva le egymás peremét. Új vulkáni szigeteket emelnek a felszínre, észak felé tolják Ausztráliát, s konok lankadatlansággal gyűrik egyre magasabbra Új-Guinea hegyláncait. Az a 450 vulkán, amelyek a „Tűzgyűrű” – a Csendes-óceánt szegélyező gigászi, patkó alakú öv – nyugati végét alkotják, a legpusztítóbbak közé tartoznak a világon. Az egész Földön végigvisszhangzik a dübörgésük: a Krakatau 1882-es kitörése keltette a történelemben valaha feljegyzett legerősebb hangot, a nem is oly távoli múltban pedig a 2004-es tengermélyi földrengés 45 méter magas cunamit támasztott, mely 800 kilométeres óránkénti sebességgel száguldott keresztül az Atlanti-óceánon, hogy végül tizennégy ország partvidékére sújtson le pörölyként. Az emberek, akik e törésvonalon élnek, sosem érezhetik teljesen szilárdnak a földet a talpuk alatt. Folyamatosan észlelik, ahogyan a bolygó a kőzetlemezek végeérhetetlen vajúdása közepette remeg alattuk. Alfred Russel Wallace 19. századi természetbúvár feljegyezte, hogy „számos szigeten a nagy földrengések esztendei jelentik a bennszülött őslakosok kronológiai korszakainak határmezsgyéit, amelyek segítségével számontartják gyermekeik korát, meghatározzák életük fontosabb eseményeinek dátumát”,1 és hogy mi játszódott le a Maluku-szigetekhez tartozó Makianon:

A sziget valósággal felhasadt az 1646. évi heves kitörés nyomán; roppant szakadék nyílott az egyik oldalán, mely egészen a hegy szívéig nyúlt. Amikor 1860-ban utoljára odalátogattam, a vulkán egészen a csúcsáig zöld lombruhába öltözött, és tizenkét népes maláj falunak adott otthont. 1862. december 29-én azután… váratlanul ismét kitört, valósággal felrobbant, és gyökeresen megváltoztatta a táj egész arculatát, elpusztította a lakosság túlnyomó részét, és olyan temérdek hamut lövellt a magasba, ami teljesen elsötétítette az eget a több mint hatvan kilométer távolságra fekvő Ternatén, s csaknem az összes termést elpusztította ott és a környező szigeteken.2

E vidéken bizony nem csupán a kőzetlemezek ütköznek egymással. Itt húzódik ugyanis az a határvonal, az úgynevezett Wallace-vonal, amely az élővilág két csoportját – az ausztrálázsiai és az ázsiai fajokat – elválasztja egymástól. A szigetláncolat tápanyagdús vulkáni talajának, a monszunesőknek és a trópusi hőségnek köszönhetően temérdek egzotikus és sajátos növény-, rovar- és állatfaj fejlődött ki ezen a területen. Az élet oly bőségben tenyészik itt, hogy a 19. században egy holland zoológus annyi halfajt számolt össze az egyik sziget partjai mentén, amennyi Európa valamennyi folyójában és tengerében összesen él, a trópusi őserdők pedig olyan buján zöldellnek, hogy a második világháborút követően az utolsó japán katona, akinek meg kellett volna adnia magát, harminc éven át képes volt észrevétlenül meghúzódni Morotai zsebkendőnyi szigetén.

A szigettenger mondhatni a törzsfejlődés laboratóriumaként működött. És éppen fajai lélegzetelállító sokszínűségének köszönhető, hogy a Molukka-szigetek bevonultak a történelembe. Szegfűszegfák ugyanis széles e világon nem nőttek sehol másutt, kizárólag öt parányi vulkáni szigeten – Ternatén, Tidorén, Motin, Makianon és Bacanon. Mintegy 400 mérföldre délre három másik sziget – a Banda-szigetek – a szerecsendió egyedüli termőhelyéül szolgált. E növények illatos termésével érdemelték ki a Molukkák a Fűszer-szigetek megnevezést, és idővel ezek irányították a területre a nagyvilág figyelmét.

A fűszerek varázsa ősidők óta megigézi az emberiséget: az Eufrátesz partvidékének városaiból az ásatások során négyezer éves szegfűszegbimbók kerültek elő, a Királyok völgyében pedig vésett domborművek örökítik meg az egyiptomi fűszerflottákat. A Han-dinasztia császárai megkövetelték udvaroncaiktól, hogy szegfűszeggel illatosítsák a leheletüket, mielőtt színük elé járulnak, a rómaiak pedig az istenekhez vezető szaglószervi kapuknak tekintették a fűszerszámokat, amelyekkel megillatosították az áldozati felajánlásokat, sőt a halotti máglyákat is meghintették, hogy a holtak lelkeit a felszálló illatok vezéreljék az égbe. A fűszereket nagyra becsülték fertőtlenítő, fájdalomcsillapító és vágykeltő tulajdonságaik miatt, és azért is, mert ételbe-italba keverve felüdítették a testet és a lelket – valósággal a mennyország megelőlegezett gyönyörűségeit látták bennük. Részint a fűszereknek köszönhetően alakulhattak ki a nagy távolságokat átívelő kereskedelmi útvonalak szárazföldön és tengeren egyaránt, városok nőttek ki a földből miattuk, és vallások terjedtek el messzi földeken a kalmárok révén, akik illatos árujukat kínálták. A könnyű és tartós fűszer szolgált gyakorlatilag az első olyan árucikként, amelyre szerte a világon kereslet mutatkozott, s mivel az értékük oly csodás módon megnövekedett, ahogy egyre több kézen mentek át – akár ezerszázalékos nyereséget is hozhattak, mire elérték Európát –, gyakran az aranyban mért súlyuknál is többet fizettek értük; sőt az is megesett, hogy önálló fizetőeszközzé váltak.

A középkorban az európaiak háborogtak amiatt, hogy a fűszer-kereskedelem javarészt a muszlim kalmárok kezében volt, s hogy kincstáraikat igencsak megapasztotta a fűszerszállítmányokért kifizetett arany. A kereskedők pedig féltékenyen őrizték a titkot, hogy honnan származik a szerecsendió és a szegfűszeg. A magányos utazók híresztelései tovább szították a fűszeréhséget. Marco Polo úgy vélte, hogy a szegfűszeg hazája Kínában található – alkalmasint egész szegfűszegfaágakat láthatott ott, amelyeket persze a Molukka-szigetekről vittek be a birodalomba –, a szerecsendióé pedig Jáva szigetén. Pordenonei Odorik ferences rendi misszionárius, aki a 14. század elején vágott át Jáván, rájött, hogy a titokzatos fűszer még keletebbről származik, ám a pontos termőhelyét nem sikerült kiderítenie. Ludovico di Varthema itáliai utazó állította, hogy a Banda- és a Molukka-szigeteken is megfordult 1505 körül, s a fahéj és a szegfűszeg termesztéséről egyaránt írt. Beszámolója csakhamar széles körben elterjedt nyomtatásban.

Az európai felfedezések mozgatórugójául e vadabbnál vadabb spekulációk és persze a fűszer utáni sóvárgás szolgáltak. Kolumbusz nyugati irányban vágott neki az óceánnak az „Indiákat” – vagyis Kínát, Japánt és a Fűszer-szigeteket – keresve, hogy forrásukig kövesse a Kelet kincseinek nyomát, és végre kiiktathassa az iszlám közvetítőket. A jegyzetek, amelyeket Marco Polo utazásainak latin nyelvű példányába rótt, és amelyek máig fennmaradtak, egyértelműen tükrözik érdeklődését: fűszerekre, aranyra és drágakövekre akart szert tenni. Ehelyett az amerikai szárazföld falába ütközött. Vasco da Gama keletnek vitorlázott Indiába: 1511-re a portugálok elérték a Maláj-félszigeten fekvő Malakkát, amitől már csaknem látótávolságra van Szumátra.

Jelen könyv témáját az ezután lejátszódott események adják. A Molukka-szigeteknek az volt a sorsuk, hogy ama 16. századi politikai játszma célpontjává váljanak, mely a szó szoros értelmében átformálta világunkat – először a spanyolok és a portugálok vívtak értük ádáz és messzemenő következményekkel járó küzdelmet, később világméretű vetélkedés indult meg a birtoklásukért. Ennek folyamán egész sor expedíció vette kezdetét Malájföldön, a Magellán-szoroson, Mexikó partvidékén, sőt az északi sarkkörön át. Flották indultak útnak Sevillából, Lisszabonból és Londonból, legénységeik tagjai között akadtak kasztíliai konkvisztádorok, portugál és baszk kormányosok, flamand térképészek, angol matrózok, valamint német és itáliai bankárok. Az expedíciók heves összeütközéseket eredményeztek az Oszmán Birodalommal, ám nekik köszönhetően léphettek végre kapcsolatba az európaiak Kína és Japán ősi kultúráival.

Az 1511 és 1571 között eltelt esztendők során az éhes, marakodó és erőszakos Európa a világtörténelem színpadának mellékszereplőjéből végképp főhőssé lépett elő, Spanyolország pedig elmaradott térségből valódi világhatalommá emelkedett. E hat kulcsfontosságú évtized folyamán az európaiak bebizonyították, hogy a Föld gömbölyű, elkezdték felrajzolni térképeikre a Csendes-óceán addig ismeretlen fehér foltjait, létrehozták az első világvárosokat, és összekapcsolták egymással az óceánokat. Tengeri birodalmaik eztán csaknem fél évezreden át uralták a világtengereket. A hőseposzokba illő utazásokból, a különböző népek és kultúrák összeütközéseiből rendkívüli történetek születtek, amelyek egyaránt szóltak a felfedezők állhatatosságáról, vakmerőségéről és szenvedéseiről, valamint az őslakos népek ellen elkövetett vérlázító kegyetlenkedésekről és a népirtásokról. A könyvnyomtatás fejlődésének köszönhetően az európaiak az információk új korszakát hozták el a világnak, és kiépítették az egész bolygót behálózó kereskedelmi rendszereiket. E bonyolult rendszerek hajtómotorjául az ezüst mint általános csereeszköz világméretű áramlása, kiindulási pontjukként pedig a fűszerek ellenállhatatlan varázsa szolgált. Mindez pedig erőteljesen befolyásolta modern világunk politikai, kereskedelmi, kulturális és gazdasági szerkezetének kialakulását.

1511-ben három portugál hajó indult útnak Malakkából, hogy felderítsék, merre rejlik a szerecsendió és a szegfűszeg őshazája. A felfedezők eltökélték, hogy nem térnek haza busás jutalom nélkül.

I. RÉSZ PARTRA SZÁLLÁSOK – VERSENGÉS A KELETÉRT 1511–1522

1
Francisco Serrão
mennyországa

1511–1519

Az alábbi levél 1512. április 1-jén az India nyugati partvidékén fekvő Kocsínban kelt, és Afonso de Albuquerque, India főkormányzója küldte I. Mánuel királynak egy jókora térkép lemásolt töredékével:

Olybá tűnik nékem, Felséges Uram, hogy még sosem láttam ehhez foghatóan nagyszerű dolgot, s hogy Felséged is szerfelett megörvend majd látásának… Ezúton küldöm tehát e földabroszdarabot Felségednek, amit Francisco Rodrigues másolt az eredetiből, és amelyen Felséged világosan látandja, honnan jőnek a kínaiak és a gorék [a Rjúkjú-szigetek lakói], s hogy mily irányt kell venniük Felséged hajóinak, hogy eljussanak a Szegfűszeg szigeteire, hogy hol fekszenek az aranybányák, Jáva és Banda szigetei, hol a szerecsendió hazája vagyon, és Sziám királyának birodalma, valamint hogy meddig hajóznak a kínaiak, mely irányokban vitorláznak, s hogy miért nem merészkednek tovább.1

A főkormányzó utalt rá, hogy az eredeti, nagyobb méretű térkép elveszett egy hajótörés során, amely csaknem az ő, Albuquerque életébe került, ám megmaradt darabja is felbecsülhetetlen értékkel bír. A földabrosz, amin „fel vannak tüntetve az állandó irányszögű és a közvetlen hajózási útvonalak egyaránt”,2 évszázadok hasztalan spekulációi után kulcsot adott a navigátorok kezébe, hogy eljussanak végre a Fűszer-szigetekre, ami az európai felfedezők végső célja volt, és azzal a szédítő kilátással szolgált, hogy a hajósok közvetlen kapcsolatot létesíthetnek Kínával, mely Marco Polo úti beszámolója óta mesebeli birodalomként élt az európai emberek képzeletében.

Nyolc hónappal korábban a portugálok bevették Malakka stratégiai jelentőségű városát, mely a Maláj-félsziget csúcsánál fekszik, és ekként összekapcsolta a Távol-Kelet kereskedelmét Indiával és a Közel-Kelettel. E csatornán át áramlott a fűszer Európa piacaira, csakhogy miközben számos közvetítő kereskedő kezén megfordult, az út során méregdrágává vált. Miután a portugáloknak végre sikerült megvetniük itt a lábukat, már csak egyetlen nekirugaszkodás választotta el őket attól, hogy közvetlenül a forrásnál vásárolhassák fel a szegfűszeget és a szerecsendiót. És a portugálok bizony nem is vesztegették az idejüket. Malakkát biztosítván Albuquerque haladéktalanul követeket küldött Burmába, Thaiföldre és Szumátrára, hogy jelentsék be a portugálok érkezését a térségbe, kínálják fel a kereskedelmi kapcsolatok létesítését, és biztosítsák az uralkodókat a jövevények jóakaratáról. A Mánuel királynak küldött levélben arról egyetlen szó sem esett, hogy egy expedíció már útnak is indult a Fűszer-szigetekre Francisco Rodrigues, „egy ifjú kormányos vezérletével… kinek tudása igen szerteágazó, s aki felettébb ügyes a térképrajzolásban”.3 Malakka bevételekor kitüntette magát két másik ifjú úr is a portugál kisnemesség köréből, név szerint Francisco Serrão és Fernão de Magalhães, aki utóbb Magellánként tett szert világhírre.

Három hajó vágott tehát neki a tengernek Malakkából, alkalmasint 1511 novemberében, hogy „Molukkára vitorlázzanak szegfűszegért és Bandára szerecsendióért”4 António de Abreu parancsnoksága alatt: a Santa Catarina, a Sabaia, melynek kapitánya Francisco Serrão volt, valamint egy könnyű karavella, amelyet Rodrigues kormányzott. Legénysége 120 portugálból és 60 rabszolgából állott, akik a szivattyúkat kezelték. A parancsnokok a malakkai ostrom harcedzett veteránjai voltak. Abreu még nem teljesen épült fel az arcába kapott muskétalövésből, amely kiütötte több fogát, és részben szétroncsolta a nyelvét, mindazonáltal az expedíciót békés kereskedelmi vállalkozásnak titulálták. Két malájt is magukkal vittek, akik úgy ismerték a hajózási útvonalat, mint a tenyerüket. Albuquerque tisztában volt vele, hogy Malakka bevételének híre ekkorára már visszhangot verhetett az egész maláj szigetvilágban, s híre terjedhetett, hogy vetélytársak lépnek színre a kereskedelem terén. A főkormányzó előreküldött egy dzsunkát, hogy egyengesse az expedíció útját, amelynek kapitányául egy Izmáel nevezetű perzsát nevezett ki, „úgyhogy midőn António de Abreu behajózott e kikötőkbe… látta, hogy nevünket félik mindeme népek, s hogy ezért szívesen fogadnak bennünket”.5 Amikor a portugálok megkerülték Malájföld csúcsát, egy új tengerre és egyben egy új világba vitorláztak be: a maláj szigettengerre a maga sok ezer kisebb-nagyobb szigetével, számos nyelvével, apró és széttagolt királyságaival, és persze ismeretlen hajózási viszonyaival. Mindeközben pedig hódítókból szép lassan kereskedőkké vedlettek át, akik egyre kijjebb tolták a Portugál Birodalom határait.

A hajók végigvitorláztak Jáva északi partvidéke mentén, mindig a teraszos, zöldellő rizsföldek fölé magasodó vulkánok sorához igazítva az irányt. Gresik kikötőjébe befutván, ahol feltöltötték a készleteiket, Serrão szert tett egy jávai feleségre, úgynevezett „monszunarára”, ahogyan ez már a part menti szezonális kereskedőknek szokásában állt. Miközben átküzdötték magukat a zátonyok egy láncolatán, a Sabaia hajótörést szenvedett, és a legénységnek hátra kellett hagynia. A két épségben maradt hajó folytatta útját észak felé. Rodriguest egészen lenyűgözte Gunung Api mindentől távol eső, a tengerből meredeken az égbe törő vulkánszigete – „legmagasabb pontjáról szüntelenül tűzfolyók futottak le a tengerbe, ami igazán szemet gyönyörködtető látvány volt”.6 A kormányos menet közben térképezte fel ezt az új világot, és vázolta fel gondosan a partvonalakat.

Az utazást azonban rosszul időzítették, s így nem érhették el a szegfűszegtermő Molukka-szigeteket. Az ellenszél keletnek, majd délnek kényszerítette őket, így a szerecsendió kutatására indultak egy másik szigetcsoporton, a Banda-szigeteken, mely tíz kicsiny szárazulatból áll egy rég eltűnt vulkán elsüllyedt kalderája körül. A jövevények végül a szigetek legnagyobbikán, Lontaron vetettek horgonyt, amely Barros portugál történetíró szerint „kacorformán ívelt”.7 Felettük egy működő vulkán tornyosult, mely kénes kigőzölgéseket okádott a torkából. A sziget lankái a keresett szerecsendiófák smaragdzöld színében pompáztak, melyek nyomban szemükbe tűntek a többi fafajta között. A portugálok úgy érezték, leghőbb álmaik váltak valóra: „az egész egy csodás kertre hasonlított, amelyben az anyatermészet lépten-nyomon ama bizonyos fűszerszámmal örvendezteté meg az ember érzékeit”. A szerecsendió virágának „illata oly gazdag és összetett, hogy minálunk semmi nincs, mi fogható volna hozzá. Amikor a virágzást követően érni kezd a zöld színű szerecsendió… a papagájok és egyéb madarak rajokban szállanak reá, úgyhogy valóságos látványosság elnézni a különböző fajok színpompáját és hallgatni különb- s különbféle hangjukat, amellyel a természet felruházta őket”.8 A madarak jelentős szerepet játszottak a sziget sokrétűen összetett ökológiai rendszerében, egyebek között ők szórták el a szerecsendió-magvakat. A tudásra szomjazó portugál a sziget lakosságát és társadalomszerkezetét is részletesen leírta.

A vulkánok sora Jáva partjai mentén, amint azt Francisco Rodrigues felvázolta. Középen Gunung Api vulkánszigete okádja a tüzet

Persze a portugálok nem csupán megfigyelők voltak; ők maguk is jókora érdeklődést keltettek. Az egyik beszámoló szerint e szigetek lakóit mélységesen lenyűgözte Abreu flottájának érkezése, és főként hajóik nagysága. A jövevények persze nem haboztak gyakorlatiasan kihasználni a lélektani hatást, amit a bennszülöttekre tettek masszív vitorlásaikkal. Rui Brito de Patalim, Malakka erődjének kapitánya a jelentésében közölte, hogy „a Molukka- és Banda-szigetekre, Timorra és Jávára nagy hajókat kell kiküldenünk, még akkor is, ha a bennszülöttek holtra rémülnek láttukra”. A várkapitány azt javasolta, hogy egy-két 500 tonnás naót (nagy méretű portugál vitorlás hajót) volna érdemes útnak indítani, mivel ezek „azon túlmenően, hogy tekintélyünket biztosítanák, nagy mennyiségű fűszert képesek felvenni, amire a kisebb vitorlások nem alkalmatosak. Ráadásul az útvonal immáron ismeretes és könnyedén hajózható”.9

A Banda-szigetek lakói kiterjedt kereskedelmi hálózatot tartottak fenn a környező szigetekkel. A Molukka-szigetekről szegfűszeget hoztak be, de Jávára, sőt alkalomadtán egészen Malakkáig is elhatoltak. A jövevényeket újabb potenciális kereskedelmi partnerként üdvözölték, éspedig annál is szívélyesebben, mivel a portugálok maguk forgatták fel hódításaikkal a kialakult kereskedelmi hálózatot, márpedig a kalmároknak jövedelmező üzletekre volt szükségük. A portugálok a malakkai kereskedők tanácsát megszívlelvén eleve kapós árucikkekkel, posztóval, rizzsel és kínai porcelánnal felszerelkezve érkeztek. Rendkívül kelendőnek bizonyultak a jávai gongok – e közkedvelt zeneszerszámok –, melyeket nagy mennyiségű fűszerért lehetett elcserélni: „A bennszülöttek ezekből és mindennemű fém- és bádogtálakból csiholták ki muzsikájukat.”10

A szigeteken megrakodták hajóikat szerecsendióval és macisszal (a szerecsendió még finomabb aromájú külső burkával), valamint importált szegfűszeggel, és a Sabaiát pótolandó vásároltak egy bandai dzsunkát. Egyik megmaradt hajójuk sem volt épp kifogástalan állapotban, és a dzsunkával sem csapták a legjobb vásárt. Ezek a bárkák alkalmasak voltak ugyan a szigetek közötti hajózásra, a nyílt tengeren azonban nemigen állták meg a helyüket, és csupán fahorgonyokkal voltak felszerelve, ám a szerecsendió terjedelmes rakománynak számított, és a portugáloknak szükségük volt a raktérre. Amikor vitorlát bontottak visszaútjukon a Banda-tengeren, Francisco Serrãót nevezték ki a dzsunka kapitányául. A nyílt tengeren a bennszülöttektől vásárolt teknő kezdte beereszteni a vizet, és a portugálok hajótörést szenvedtek egy kopár sziget egyik zátonyán, amelyen a teknősök szolgálhattak egyedüli társaságukul. Egyéb élelemforrás nem akadt a puszta földdarabon, és a vízkészleteik is fogytán voltak. Szorult helyzetükre azonban mások is felfigyeltek. A Lucopina-szigetek nyilvánvalóan a Banda-tenger közismert hajótemetőjének számítottak, bőséges zsákmánnyal szolgálva a tengeri fosztogatóknak. Hamarosan egy harci kenu jelent meg a szemhatáron, melynek legénysége a roncsot szándékozott kirabolni. A portugálok azonban muszlim kormányosuk tanácsára elrejtőztek, lesből rajtaütöttek a meghökkent tengeri fosztogatókon, és elfoglalták a csónakjukat. Fordult a kocka, és az önjelölt kalózokból egyszeriben számkivetettek váltak – a portugálok kényszerítették őket, hogy a saját evezőpadjaikhoz ülve elvigyék őket a közeli Ambon szigetén fekvő Hitu településre.

A portugálok maroknyi csapata – mindössze nyolc vagy kilenc fő – acélvértjeikben, muskétájukat markolva szálltak partra. Ezzel meg is tették a várt mélységes hatást. Hitu település lakói épp egy csetepaté kellős közepén tartottak a szomszédos Seram szigetén lakó luhu néppel. A szigetek közötti csatározások rendesen úgy zajlottak le, hogy az egyik hadviselő fél kenutámadást indított, „váratlanul rajtaütve a szomszédos szigeten, és feldúlva azt, miközben foglyokat ejtettek, vagy csupán lemészárolták az ellent”.11 E harcmodorral – akárcsak a helyi politika szövevényes összefüggéseivel – a portugál jövevényeknek hamarosan alkalmuk nyílt közelebbről is megismerkedni. Serrão kicsiny csapata, amely szövetségre lépett a hitukkal, döntő szerepet kapott a küzdelemben. A jövevények és haditetteik híre szélsebesen terjedt a szigetvilágban. Hamarosan elérte a Molukkák csaknem 300 mérfölddel északabbra fekvő szegfűszegtermő szigeteit is, és nyomban felkeltette a helyi uralkodó érdeklődését.

Ternate és Tidore két kicsiny szigetét a tengerből kiemelkedő meredek és szimmetrikus vulkánhegyek uralják, puszta csúcsaikat erdőkkel borított lejtők övezik. Az alig néhány száz méternyi vízzel elválasztott két sziget e pillanatban épp harcban állt egymással. A muszlim kereskedők mindkettő lakosságát jórészt az iszlám hitre térítették, a helyi szultánok pedig egymás ádáz ellenségei voltak – mindketten számos másik szigetet és települést nyertek meg szövetségesüknek, és így néztek szembe egymással. Serrão és bajtársai számára az alkalmazott harcmodor már ismerős volt az amboni csatározásokból. A támadásokat jókora, gyors harci kenukon indították, melyeket kora-korának vagy dzsoangának neveztek, s amelyek fedélzetén akár száz evezősnek is jutott hely. Ternate rendelkezett a nagyobb kenuflottával, és az ő kora-koráik egyike juttatta el Serrãónak a szultán meghívását Hituban, hogy hajózzon tüstént a szigetre.

Ternate és vulkánja egy 18. századi holland nyomaton

A szultán, Bajan Szirullah szívélyesen üdvözölte a portugál kalandorokat: „Fogadá őket országában, és felette nagy becsben tartá őket.”12 Majd elmondta, hogy jósálmában látta a talpig vasba öltözött férfiak érkezését, akik segítenek kiterjesztenie uralmát. A portugálok egykettőre szilárd pozíciót vívtak ki maguknak ütőképes zsoldosalakulatként, mely döntő előnyt biztosított Ternaténak Tidore ellen vívott háborújában. Időközben Serrão a szultán nélkülözhetetlen tanácsadójává és bizalmasává lépett elő. Amikor Bajan Szirullah 1514-ben levelet írt a portugál királynak, felkínálva neki hűbéresi szolgálatait, korántsem csupán az vezérelte, hogy mivel a portugálok elfoglalták Malakkát, a fűszer-kereskedelem elosztóközpontját, Ternate szegfűszegkivitele a továbbiakban teljes egészében tőlük függött. A szultán a portugálokban látta az eszközt, amelynek segítségével döntő ellenőrzésre tehet szert a környező szigetkirályságok felett. És e bravúrt Serrãónak kellett véghez vinnie. A portugálok azonban egészen más szemszögből tekintettek erre a kapcsolatra. 1515 szeptemberében Albuquerque így írt a királynak: „Hírt kaptam Serrãóról, aki életben vagyon, sőt uralma alá hajtotta a szegfűszeg szigeteit, s ő parancsol a királynak és az egész országnak”,13 hallgatólagosan persze a portugál korona nevében.

Malakka a portugálok előretolt keleti bástyájának számított. A birodalom korlátozott emberi erőforrásai az erődök és támaszpontok egész láncolatában oszlottak el, amely Afrikától a Perzsa-öbölig és India nyugati partvidékéig terjedt, végtelenül hosszan elnyúló sávban. A Molukka-szigeteket két monszunévszak és több mint 14 ezer kilométer választotta el a királyi hatalomtól, és Serrão a jelek szerint mindinkább levetkezte a távoli Lisszabonban székelő uralkodó iránti alattvalói hűségét. Miután 1512-ben Ternatéra vetődött, néhány éven belül több portugál kereskedőhajó is kikötött a szigeten, szegfűszeggel megrakodva, ám Serrão minden, a hazatérésre vonatkozó utasításnak ellenszegült. Félig-meddig függetlenítve magát Portugáliától, egyre jobban belebonyolódott a szigetek belügyeibe. És közben azt az életet élte, amiről számos portugál kalandortársa csak álmodozhatott; korántsem a királyi parancs vezérelte, csupán az a vágy, hogy dúsgazdag ember legyen, és fenékig kiélvezhesse a Kelet minden képzeletet felülmúló fényűzését, vagyis rádzsaként uralkodjon egy egzotikus világban. Albuquerque levele arra enged következtetni, hogy mindennek ellenére egyelőre nem esett ki teljesen az uralkodó kegyéből.

Serrão mindmáig megmaradt homályos figurának, akiről vajmi keveset tudunk, ám neve újra meg újra felbukkan a korszak krónikáiban; a jelek szerint az volt a sorsa, hogy kicsiny, de talán kulcsfontosságú szerepet játsszon az elkövetkezendő történésekben. A kalandor maga nem hallatja a hangját. Ahogyan a portugálok temérdek egyéb feljegyzése, alkalmasint az ő levelei is megsemmisültek az 1755-ös lisszaboni földrengésben, így Serrão csupán a korabeli krónikákban itt is, ott is felcsendülő visszhangként létezik. Mindazonáltal köztudott, hogy számos levelet küldött – amelyeket a szegfűszeg illata lengett körül – a hazafelé induló portugál hajókkal a királynak, valamint barátjának, Fernão de Magalhãesnak.

A portugálok fürkész kíváncsisággal gyűjtötték a Fűszer-szigetekkel kapcsolatos értesüléseket. A Banda-szigeteken megfigyelték a bennszülöttek sajátos politikai szerveződését: „E népnek nincsen királya, hanem a vének kormányozzák.” Szemügyre vették külső megjelenésüket, sőt étrendjüket is, mely a szágón alapult, „amit egy fa beléből nyernek és igen keményre sütnek… s fizetőeszköz gyanánt is használnak”. Tanulmányozták a népességi adatokat, a szigetek földrajzát és kikötőhelyeit, mindenekfelett pedig a kereskedelmi hálózataikat, valamint a fűszertermelés részletes költségvetését. Kíváncsian figyelték meg és írták le a szerecsendió és a macisz termesztésének és betakarításának folyamatát: „A fa maga olyanforma, miképp a babér, s ennek termése a dió, mit a macisz virágként vesz körbe. Efelett azután újfent egy vastag héj következik. Egy métermázsa macisz, avagy muskátvirág annyit ér itt, mint hét métermázsa szerecsendió.”14 „A macisz afféle gyümölcs, miképp a kajszi- vagy őszibarack, s amidőn beérik, felhasad, és a külső gyümölcshús lepotyog, a termés belseje pedig megveresedik, és ez a szerecsendió macisza, amit összegyűjtenek és megszárítanak. A gyümölcs egész esztendőben terem, és a betakarítása is hónapról hónapra folyamatosan zajlik.”15

A szerecsendió és külső burka, a macisz

A Molukka-szigeteken zajló szegfűszegtermelést ugyanígy behatóan tanulmányozták:

E szigetek erdeiben számos olyan fa nő, amely küllemében a babérra hasonlít, levelei pedig a szamócafáéra hajaznak; ezeken virul a szegfűszeg oly fürtökben, miként a narancsvirág vagy a jerikói lonc. Kezdetben élénkzöld, azután fehérre válik, beérvén azonban finom veres árnyalatot ölt. Ekkor aztán a bennszülöttek kézzel leszüretelik, és szétteregetik a napon száradni, ahol színe feketébe fordul; felhős időben füstölőkben aszalják a termést. Amikor kiszikkadt, meghintik némi sós vízzel, hogy ne penészedjen be, és csorbítatlan megőrizze gazdag aromáját. És ebből oly hatalmas mennyiséget gyűjtenek be eme öt szigeten, hogy el sem tudják mindet szállítani az országból… mert ha három évig nem szüretelik őket, a fák elvadulnak, és a szegfűszeg, mi ennekutána terem rajtuk, értéktelen.16

A szegfűszegfa fürtös termése

Ezek a beszámolók, amelyeket kereskedelmi megbízottak és kalmárok gyűjtöttek össze, gyakorlatilag afféle kereskedelmi kézikönyvekként szolgáltak, biztosítva az értékes visszajelzések folyamatos áramlását Portugália nemzeti vállalkozásához minden területen, a földrajztól a kereskedelmen és közgazdaságtanon át egészen a nagypolitikáig és az antropológiáig. Az európaiak tehát iparkodtak minél több értesülést beszerezni a nagyvilágról, ám sosem egészen ártatlan szándékkal.

1519-ben Mánuel király megbízást adott egy egzotikus térképgyűjtemény összeállítására, amit manapság Miller-féle atlaszként ismerünk. E kötet egyszerre rendkívül gyönyörű műalkotás és egy nemzet felfedezéseinek nyomtatott magasztalása. A Molukka-szigeteket arannyal tüntetik fel benne, s egy portugál lobogó szegezi őket a tengerhez, mint szépséges pillangót a gyűjtő vitrinjében. Ez bizony egy olyan tulajdonjog egyértelmű megerősítésének minősült, amiről az érintett szigetlakóknak egyelőre a leghalványabb fogalmuk sem volt. Az atlasz világtérképén a Molukka-szigeteket homokpadok övezik félkör alakban, ami azt sugallja, hogy e szárazulatok megközelíthetetlenek. A szigetek elhelyezkedését észszerűen elvárható pontossággal ábrázolták, ám a feltüntetett zátonyoknak a valóságban nyomuk sincs. Ráadásul a szegfűszegtermő Molukkákat képzeletbeli szigetek valóságos útvesztője is oltalmazza, amelyen át a navigáció szinte képtelenségnek látszik. Még meghökkentőbb, hogy a Csendes-óceán, amit először a spanyolok pillantottak meg négy esztendővel korábban, ám ekkorra boldog-boldogtalan ismert, a térképen egyszerűen nem létezik. A kötet világtérképe tehát anakronisztikus – az ókori földrajztudós, Ptolemaiosz világképéhez repíti vissza az olvasót. Nevezetesen azt mutatja, hogy az Atlanti-óceánt egy ívelt földtömeg zárja körül, amelyen semmiféle átjárás nem nyílik nyugat felé. A Miller-féle atlasz korántsem nevezhető a portugálok által felhalmozott ismeretanyag tárgyilagos bemutatásának. Inkább afféle geopolitikai segédeszköznek minősíthetjük, melynek rendeltetése az volt, hogy megszilárdítsa a portugálok egyeduralmát a fűszer-kereskedelemben, és visszariassza a túlságosan kíváncsi vetélytársakat – különösen Spanyolországot – mindennemű dőre kísérlettől, hogy a két Amerikát megkerülve, vagy rajtuk keresztülvágva törjenek be a Csendes-óceánra, és érjék el a Molukka-szigeteket.

Márpedig a spanyolok még ugyanabban az évben pontosan ezt szándékozták véghez vinni a portugál Fernão de Magalhães tevőleges bevonásával és Francisco Serrão tudtával. Mánuel király bizonyára értesült e tervről.

Tartalom

Térképek

Ütközések

I. RÉSZ: PARTRA SZÁLLÁSOK – VERSENGÉS A KELETÉRT (1511–1522)

1. Francisco Serrão mennyországa

2. Térképek és spekulációk

3. A molukkai flotta

4. Útban a Fűszer-szigetekre

5. Akik körülhajózták a világot

6. Ágyútűz a Gyöngy-folyón

II. RÉSZ: A RIVÁLISOK – KÜZDELEM A MOLUKKA-SZIGETEKÉRT (1522–1546)

7. A spanyolok visszavágnak

8. Helyi csatározások

9. A Florida útja

10. „Legyen vége a szenvedésnek”

11. „A pokoli útvesztő”

III. RÉSZ: ÖSSZEKÖTTETÉSEK – A VILÁG EGYBEKAPCSOLÁSA (1553–1571)

12. A halál réve

13. „Rettegjétek nagyságunkat, hódoljatok erényünknek!”

14. A talány megfejtése

15. A hőn áhított galleonok

16. Világméretű kibontakozás

Kárfelmérés

Színes képmelléklet

A szerző jegyzete

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Az illusztrációk forrása

Név- és tárgymutató

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Szerkesztette Szalay Marianne

Kézirat-előkészítő Pávay Andrea

Korrektor Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 633 25 01

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Crimson Text – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License