Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

BEVEZETŐ

ELŐSZÓ A LEGJOBB ÁLLAMRÓL SZÓLÓ MUNKÁHOZ

HYTHLODEUS RAFAELNEK, A KIVÁLÓ FÉRFIÚNAK, BESZÉDJE A LEGJOBB ÁLLAMRÓL: ELMONDJA A HÍRNEVES MORUS TAMÁS, BRITANNIA NEVEZETES VÁROSÁNAK LONDONNAK POLGÁRA ÉS VICECOMESE

HYTHLODEUS RAFAEL ELBESZÉLÉSE AZ ÁLLAM LEGJOBB KORMÁNYZÁSÁRÓL, MORUS TAMÁSTÓL MÁSODIK KÖNYV

A VÁROSOKRÓL, KÜLÖNÖSEN AMAUROTUMRÓL

A HATÓSÁGOKRÓL

A MŰVESSÉGEKRŐL

A KÖLCSÖNÖS VISZONYOKRÓL

UTÓPIA LAKÓINAK UTAZÁSAIRÓL

A RABSZOLGÁKRÓL61

A HADÜGYRŐL

AZ UTÓPIAIAK VALLÁSAIRÓL

MORUS ÉLETE

AZ UTÓPIA KORA

MORUS ÉS PLATÓN

A FACETIÁK

AZ UTÓPIA RACIONALIZMUSA

UTÓPIÁK: TÍPUSOK ÉS MEGVALÓSÍTÁSI KÍSÉRLETEK

JEGYZETEK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Morus

UTÓPIA

fordította:
Kelen Ferenc

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-667-6 EPUB
ISBN 978-963-559-668-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1516

a mű eredeti címe:
Libellus vere aureus, nec minus salutaris
quam festivus, de optimo rei publicae statu deque
nova insula Utopia

az elektronikus változat az 1910. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Morus Tamás (1478 – 1535) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETŐ

Idestova négyszáz éve, hogy Morus Tamás megírta Utópiáját, a nagy elme naiv merészségével, mely nem fél a pepecselő, aggályos lelkek bénító kerékkötésétől: megírta hívő hittel, forró érzéssel. Írása az emberi sóvárgás evangéliuma lett, vigasztalása az emberiség millióinak. Szava egyszerű, megérti a tudatlan is, pedig új, meglepő igazságokat hirdet a tudósoknak is. Nem jogbölcseleti elmélet, hanem fantáziából fakadt művészi elképzelés: filozófia. E jogon követel helyet ebben a gyűjteményben. Az Utópia nem pártpolitikai program, de benne van a dolgozó emberiségnek teljes mai ideológiája a társadalom és a munka észszerű szervezéséről. Az utópia sohasem volt aktuálisabb, mint ma, a szociális forradalom hajnalán.

Az Utópia regéje szerint e boldog sziget hajdan összefüggött a szárazfölddel. Hogy megóvja a támadásoktól, alapítója, Utopos, átvágatta a keskeny földnyelvet. A dolgozó emberiség rettentő erővel veri a cölöpöket, ácsolja a hidat, melyen majdan diadalmasan bevonul az ígéret boldog földjére... Nem csügged, nem lankad, szeme megbabonázva ott függ a célon. Hiába a józanok szava:

«Hogy üres kép, játszi sugár,
Mit olyankor szeme lát,
Nem híd, amely összekötné
Földdel a menny kapuját!»

Hagyján! Az elégedetlen, szenvedő emberiség mohó lélekkel hallgatja a «sok mesét».

A világnak olyan térképe, mondja Wilde, amelyen Utópia nincsen belerajzolva, nem érdemli meg egyetlen pillantásunkat sem. Elmellőzi a Világtengernek azt a partját, amelyen az emberiség örökké ki fog kötni.

Morus művét mindjárt megjelenésekor lefordították az összes kultúrnyelvekre. Hogy a magyar glóbusba belerajzolhatom Morus Utópiáját: munkás sorsom legjavának becsülöm.

Budapest, 1909. november havában

Kelen Ferenc

ELŐSZÓ
A LEGJOBB ÁLLAMRÓL SZÓLÓ MUNKÁHOZ

Morus Tamás üdvözletét küldi Aegidius Péternek!1

Szinte restellem, kedves Aegidius Péter, hogy az utópiai államról szóló e könyvecskét majd egy év múltán küldöm hozzád, holott te bizonyosan már egy féléven belül vártad. Hisz jól tudtad, hogy e munkánál föl voltam mentve az alkotás fáradságától, sőt még az elrendezés gondjától is. Csak el kellett mondanom, amit veled együtt Rafaeltől hallottam. Ezért is a nyelvezete sem adott fáradságot, minthogy elbeszélése készületlen, rögtönzött volt, tehát nem is lehetett válogatott. Különben is, mint tudod, Rafael jártasabb volt a görög nyelvben, mint a latinban. Minél jobban megközelíti elbeszélésem annak pongyola egyszerűségét, annál közelebb áll az igazsághoz: pedig ezúttal ez a főgondom.

Bevallom, Péterem, hogy mindent így készen kapva, nekem jóformán semmi dolgom sem maradt. Máskülönben ennek a műnek a kigondolása és elrendezése jelentékeny és tudós elmének is sok idejébe és tanulmányába került volna. Ha azt kívánták volna tőlem, hogy ne csak igazán, hanem ékesen is írjak, annak még oly hosszú idő és tanulmány után sem tudtam volna megfelelni. De fölmenttettem e verejtékes munka gondja alól és csak annyi kötelességem maradt, hogy a hallottakat egyszerűen leírjam: ez pedig csekély munka. De még e csekély munka elvégzésére is alig hagyott időt egyéb elfoglaltságom. Majd pörös ügyeket kell a bíróság előtt képviselnem, majd magamnak kell ilyeneket meghallgatnom, mint békebírónak békítenem, mint bírónak ítélkeznem, majd hivatalos, majd magánügyben eljárnom. Míg így szinte az egész napot házon kívül töltöm a mások ügyével, a magam ügyére, a tudományra, nem marad időm. Hazatérve, csevegni kell a feleséggel, hancúrozni a gyerekekkel és beszélni a cselédséggel. Ezeket csupa olyan kötelességeknek tartom, amelyeket el kell végezni, ha az ember nem akar idegenné válni a saját házában. Az embernek legyen rá gondja, hogy akiket a természet, a véletlen vagy a saját választása élettársaivá tett, azokkal szemben igazán kedves legyen, arra ügyelve csupán, hogy nyájasságával családját el ne rontsa, cselédjéből pedig urat ne növeljen az elnézése.

Ahogy mondom, így telnek el a napok, hónapok, évek. Mikor írjunk hát? Pedig még nem is szóltam az álomról és az evésről, amely utóbbi olyik embernél szinte annyi időt foglal el, mint maga az álom, - pedig ez majd felét teszi ki az emberi életnek. Jóformán csak az az időm marad, amit az alvástól és evéstől csenek el. E kevés, fukar időben végre jussán mégis elkészítettem és hozzád küldtem az Utópiát, kedves Péter, hogy elolvasd és emlékezetembe idézd, ha valamit elfeledtem. Ámbár e tekintetben meglehetősen bízom magamban, vajha elmém és tudományom mérkőzhetnék az emlékező tehetségemmel! - azért mégis egyet-mást elfelejthettem. Különben kételyeimet csak megerősítette Clemens János,2 apródom, e fiatal bimbózó csemete, kiről kiváló gyümölcsöt remélek, oly szépen indult a latin és görög tanulmányokban. Ez, mint tudod, akkor jelen volt és sohasem hiányozhat mellőlem magvas beszélgetések alkalmával. Ugyanis, amint én emlékszem, Hythlodeus elbeszélése szerint Amaurotum hídja az Anydrus folyón át 500 lépés hosszú, Jánosom pedig úgy véli, hogy ebből 200 lépést le kell számítani, mert ott a folyó nem több 300 lépésnél. Kérlek, idézd e részletet az emlékezetedbe. Ha egy véleményen vagy vele, akkor veletek tartok és elhiszem, hogy tévedtem. Ha nem emlékszel rá, akkor meghagyom, amit a magam emlékezetéből írtam. Ugyanis amint, hogy az a főgondom, hogy könyvembe hamisság ne csússzék be, azonképpen kétes esetben inkább másnak a hazugságát ismétlem, semmint magam hazudjam,3 mert inkább becsületes akarok lenni, mint elmés. E bajon ugyan könnyen lehetne segíteni, ha szóban vagy írásban Rafaeltől megtudakolnád a valóságot. Ezt különben is meg kell tenned egy másik aggály miatt, mely nem tudom, az én hibámból merült-e föl, vagy inkább a tiedből vagy a Rafaeléből.

Mert egyikünknek sem jutott eszébe megkérdezni, sem neki megmondani, hogy az Újvilágnak mely részén terül el Utópia. Jó summáért nem adnám, ha ez a mulasztás velünk meg nem esett volna. Egyrészt restellem, hogy nem tudom, mely tengeren terül el a sziget, amelyről oly sok közleni valóm van. De másrészt vannak számosan, akik égnek a vágytól, hogy Utópiába juthassanak. Köztük különösen egy jámbor teológus, akit nem puszta újdonsághajhászás sarkal, hanem az a vágy, hogy ott szerencsésen gyökeret vert vallásunkat istápolja és terjessze. Hogy ezt szabályszerűen tehesse, elhatározta, hogy kieszközli a pápai kiküldetést. Nem kételkedik benne, hogy megteszik az Utópia-beliek püspökének, ha kérni fogja ezt az elöljárói tisztséget. Ezt ő szent ambíciójának tartja, amely nem méltóság- vagy pénzvágyból fakadt, hanem tisztára vallási buzgalomból.

Kérlek tehát, kedves Péterem, járj utána Hythlodeusnál szóval vagy írással, hogy ne maradjon benne munkámban semmi helytelen és ne maradjon ki belőle valami igaz részlet. Gondolom a legjobb volna, magát a könyvet megmutatni neki. Senki nála megbízhatóbban ki nem javíthatja a hibákat, viszont ő sem felelhet meg ennek jobban, mint ha írásomat elolvassa. Ilyformán azt is megtudhatod, hogy egyáltalán szívesen fogadja-e, vagy ellenkezőleg neheztel érte, hogy ezt a munkát megírtam. Mert, ha netán neki magának lett volna szándékában megírni viszontagságainak történetét, akkor nem lehet neki kellemes, amint, hogy nekem se lenne az, ha megelőzöm őt Utópia államának a leírásában, megfosztva ezzel az ő elbeszélését az újdonság hímporától és bájától.

Az igazat megvallva, még magam sem vagyok vele tisztában, hogy egyáltalán kiadjam-e az Utópiát. Az emberek ízlése annyira különböző, soknak a lelkülete annyira mogorva, az elméje oly hálátlan, az ítélete olyannyira fonák, hogy szinte okosabbaknak látszanak azok, akik átadják magukat a kedves, vidám élvezeteknek, mint akik törik magukat valami hasznos vagy élvezetes munka kiadásán, amelyet aztán fitymálva vagy hálátlanul fogadnak. Legtöbben járatlanok a tudományban, sokan pedig megvetik azt. A barbár ízlésű megveti mindazt, ami nem barbár. A tudákosok, mint triviálist megvetik az olyan előadást, melyben nem nyüzsögnek az ósdi kitételek. Némely embernek csak a régi tetszik, a legtöbbnek csak a magáé. Az egyik úgy elsavanyodott, hogy nem tűr tréfát, a másik oly sótalan, hogy nem érzi a beszéd savát, a tompaelméjűek úgy félnek a gúnytól, mint a veszett kutyától megharapott ember a víztől. Mások oly csélcsapok, hogy egyet gondolnak, ha ülnek, mást, ha felállnak. Sokan a csapszékekben, poharazás közben ítélkeznek az írók tehetsége felett és roppant tekintéllyel kivégeznek mindenkit. Maguk azonban biztonságban vannak, lőtávolon^4 kívül, mert oly simák, borotváltak minden oldalon, hogy a jó embereknek nincs egyetlen hajuk szála sem, amelybe bele lehetne kapaszkodni. Vannak aztán oly hálátlan lelkületűek is, akik bár a legnagyobb gyönyörűségüket lelik valamely műben, annak szerzőjét mégsem kedvelik. Hasonlók ezek az olyan vendégekhez, akik dús lakomán jóllakva hazamennek, anélkül, hogy a vendéglátó házigazda számára egyetlen köszönő szavuk volna. Nos, menj és készíts lakomát a költségeden ilyen finnyás ínyű, különböző ízlésű és ily módon hálás embereknek!

Te pedig, Péterem, járj el Hythlodeusnál, amint mondtam; én még gondolkozhatom a dologról azután is. Ha már a leírás fáradságát megtettem, ne legyen az ő akarata ellen. Ami a kiadás egyéb részleteit illeti, barátaim tanácsát fogom követni, főképp pedig a tiedét.

Élj boldogul, fölötte kedves Aegidius Péter, nagyon derék feleségeddel együtt és szeress, ahogy szoktál. Én a szokottnál is jobban szeretlek.

VÉGE

HYTHLODEUS RAFAELNEK,
A KIVÁLÓ FÉRFIÚNAK, BESZÉDJE A LEGJOBB ÁLLAMRÓL:
ELMONDJA A HÍRNEVES MORUS TAMÁS,
BRITANNIA NEVEZETES VÁROSÁNAK
LONDONNAK POLGÁRA ÉS VICECOMESE

Anglia győzhetetlen királyának, VIII. Henriknek, akit minden kitűnő fejedelmi erény ékesít, nem régiben jelentős vitás ügye^5 támadt Károllyal,6 Kasztília fenséges fejedelmével. Ennek az ügynek tárgyalása és elsimítása végett a király Flandriába küldte személyemet szószóló követeképpen. Kísérő társamul a páratlan Cuthbert Tunstall-t^7 rendelték mellém, akit a király a minap nevezett ki közmegelégedésre a levéltár legfőbb őrévé. E férfi dicséretéről mit sem fogok szólni, nem mintha attól tartanék, hogy barátságomat hízelgésnek veszik, hanem mert képessége és tudása felette áll az én dicséretemnek és sokkal ismertebb és híresebb, semhogy az én mutogatásomra szorulna: annyi volna ez, a közbeszéddel szólva, mintha lámpással világosítanám a napot.8 Brügge városát tűzték ki a tanácskozás helyéül, itt találkoztunk Károly herceg követeivel, akik mindannyian igen kiváló férfiak voltak. Brügge prefektusa,9 egy kitűnő férfiú volt e követségnek a feje, Temsicius György^10 casseli prépost, pedig a szószólója. Ez utóbbi nemcsak képzett, hanem a természettől is megáldott szónok volt, kiváló jogtudós és tehetsége, valamint hosszú gyakorlata által egyaránt kiváló művész az államügyek tárgyalásában. Ismételt tanácskozás után sem tudtunk egynémely kérdésben megegyezni, miért is a fejedelem követei néhány napra elbúcsúztak tőlünk és Brüsszelbe utaztak uruk határozatát megtudakolni. Magam pedig ez időre Antwerpenbe rándultam. Itt mulatásom alatt sok ember társaságában megfordultam, de egyik sem volt előttem kedvesebb, mint Aegidius Péteré. Ez az antverpeni születésű ifjú ember tisztes állást tölt be polgártársainál, ám tudása és jelleme révén méltó lenne a legmagasabb tisztségre. Egyenes lelkű mindenkivel szemben, a barátai iránt pedig annyi jóakarat, szeretet, hűség és odaadás lakik a szívében, hogy aligha van hozzá fogható a baráti érzés tekintetében. Ritka szerénységű, minden hamisság nélkül való, egyszerű és elmés. Beszédje bájos és tréfája sohasem bántó. A köztünk támadt kedves bizalmasság és meghitt, édes beszélgetés sokszor enyhítette a hazámra, házamra, feleségem és gyermekeimre való emlékezés fájdalmát és eloszlatta azokat az aggodalmakat, amelyeket a több, mint négy hónapi távollét a lelkemben támasztott.

Egy napon istentiszteleten voltam éppen a gyönyörű mívű és igen híres Mária székesegyházban^11 és az ima végeztével szállásomra készültem térni, midőn hirtelen megpillantom vendéglátó gazdámat, amint egy éltesebb idegen férfival beszélgetett. Napbarnított arca, hosszú szakálla, hanyagul panyókára vetett köpenyege, arckifejezése és tartása hajósgazdára vallottak. Amint Péter észrevett, elibém jött, üdvözölt és éppen felelni készülő társát kissé odébb vezette.

- Látod ezt a férfit - szólt rámutatva, - éppen hozzád készültem vele.

- Már miattad is nagyon szívesen láttam volna jöttét! - feleltem.

- És maga miatt is, ha ismernéd. Nincs halandó, aki annyit tudna elbeszélni ismeretlen emberekről és földtájakról, mint ő: már pedig tudom, hogy mennyire kedveled az ilyenféléket.

- Tehát nem nagyon csalt a sejtelmem: első pillanatra hajósgazdának véltem.

- Sőt nagyon is tévedsz, - felelte Péter. Nem úgy utazik miként Palinurus,12 hanem, mint Ulisszesz, vagy még inkább, mint Platón. Az a Rafael ugyanis - családi nevén Hythlodeus - ért latinul és tökéletesen tud görögül. Ez utóbbira azért helyezett nagyobb súlyt, mert teljesen a filozófia tanulmányának szentelte magát, már pedig tudta, hogy ebben a tudományban említésre érdemeset Senecán^13 és Cicerón kívül latinul alig írt valaki. Hazája Lusitania. Atyai örökét testvéreire hagyva, Amerigo Vespuccihoz^14 csatlakozott, hogy a földkerekséget bejárhassa. Amerigo négy hajóútja közül, melyeknek leírását széltében olvassák, háromban állandó kísérője volt, a negyedikből azonban nem tért vele vissza. Sürgető kérésére megengedte neki Amerigo, hogy egy lehessen ama huszonnégy közül, akik az utolsó hajóút végével egy várkastélyban maradhattak. Ott maradt hát, mint olyan ember, kinek a lelke inkább áhította a kalandozást, mint a rendezett eltemettetést. Szavajárása, hogy: ki nem pihen temetőben, égbolt annak a szemfedője;15 minden út istenhez vezet. Ez a kalandos^16 természete tán vesztére lett volna, ha az isteni gondviselés meg nem oltalmazza. Vespucci elutazása után öt kasztíliai társával nagy darab világot bekóborolt, majd csudálatos szerencsével eljutott Taprobaneba,17 innét Calikutba.18 Itt aztán váratlanul portugál hajókra talált, amelyek hazavitték.

Mikor Péter bevégezte elbeszélését, megköszöntem neki szívességét és kedves figyelmét, hogy ily rendkívüli ember társaságának élvezetét szerezte meg a számomra. Majd Rafaelhez fordultam és kölcsönös üdvözlés és az első ismerkedésnél szokásos közhelyek elmondása után, elindultunk a szállásom felé. Ott aztán gyepágyakra heveredve, beszélgetni kezdtünk.

Az idegen elmondta, hogy lassankint, mint szerezték meg ő és társai, akik Vespucci elutazása után a várkastélyban maradtak vissza, előzékenységgel és hízelkedéssel a bennszülöttek jóindulatát. Már nemcsak bántatlanul, hanem szinte bizalmasan foroghattak köztük, sőt utóbb egyik főnöküknek, kinek azonban se földjére, se nevére immár nem emlékszem, kedves, szíves barátai lettek. Ez nagylelkűen ellátta őket az útjuk folytatására szükséges eleséggel és járóművekkel, tutajokkal, taligákkal és igen megbízható vezetővel, aki őket a főnöktársaihoz nagy jó ajánlásával elvezesse.

Sok napi utazás után községekre és városokra akadtak, nem rosszul kormányzott, nagy népességű államokra. Az egyenlítő környékén roppant sivatagokat láttak, amelyeket szünetlen hőség perzselt. Kietlen, borzalmas látvány volt a csupa parlagföld, rajta a sok fenevad, kígyó és a vadállatokhoz hasonló ember. Innét mindinkább távolodva, a természet mind szelídebbé vált, a hőség nem volt annyira perzselő, a mezőt bájos zöld növényzet borította, vadállat is kevesebb volt.

Majd népekre és városokra akadtak, amelyek élénk szárazföldi és tengeri kereskedést űztek és pedig nem csupán egymás közt és a szomszéd népekkel, hanem messze távoliakkal is. Nagyban előmozdította utazási kedvüket az a körülmény, hogy minden útra kész hajó szívesen felvette őt is, társait is. Az első hajók sekélyek voltak, vitorláik pedig összeöltött sáslevelekből, fonott fűzfagallyakból és bőrből valók, utóbb már hegyes orrú, vászonvitorlás hajókra találtak, amelyek mindenben hasonlítottak a mieinkhez. Hajósaik ismerték a tengert és az eget, de nagy hálával fogadták, hogy megtanítottuk őket az iránytű használatára, amelyet előbb nem ismertek. Nem is igen mertek előbb csak félve tengerre kelni, azt is inkább csak nyáron. Most aztán az iránytűben bízva ügyet se vetnek a tél viharára: inkább elbizakodottság ez, mint biztonság, melynek az lehet a következménye, hogy ez a nagy szolgálatokra hivatott találmány oktalanságuk folytán nagy szerencsétlenségeknek válhat a jövőben kútforrásává.

Hosszúra nyúlna az elbeszélésem, ha mindazt elmondanám, amit az idegen utazásai közben látott. Különben ennek a könyvnek nem ez a célja. Talán külön könyvben ki fogom pótolni, melyben főképp azoknak a civilizált népeknek erkölcseit, szokásait és célirányos intézményeit fogom behatóan ismertetni, amelyek közt (Rafael) megfordult. Ezek felől a dolgok felől kíváncsi érdeklődéssel kérdeztük őt ki, Rafael pedig igen szívesen felelt meg mindenre. Csak éppen a szörnyek iránt nem tettünk kérdést, mert ezekben már semmi újdonság nincs. Mert Szillákat és ragadozó Celaeneket,19 valamint emberevő Laestrigonokat^20 és efféle iszonyú szörnyetegeket bárhol találhatunk, azonban egészségesen és bölcsen kormányzott államot csak nagyon ritkán. Rafael sok balga intézményt észlelt azoknál az új népeknél, viszont azonban olyanokat is, amelyek alkalmasak volnának arra, hogy nekünk például szolgáljanak és a városokat, nemzeteket, népeket és államokat tévedéseikről felvilágosítsák. De erről, mint említettem, másutt fogok beszélni. Ebben a munkában csak azt fogom leírni, amit Rafael Utópia lakóiról elmondott és felveszem beszélgetésünk fonalát, amelynek mentén ama köztársasághoz jutottunk.

Rafael közben találóan elmélkedett az itt-ott észlelt tévedésekről, arról, ami nálunk bölcsebb berendezésre vall, viszont ami ott célirányosabb. Péter felette csodálkozott rajta, hogy ámbár az idegen csak futólag tartózkodott egyes helyeken, mégis olyannyira felfogta minden egyes népnek erkölcseit és intézményeit, mintha mindig közte élt volna.

- Igazán nagyon csodálom kedves Rafael, - szólt Péter - hogy nem léptél valamely fejedelem szolgálatába. Bizonnyal mindegyiknek nagyon kedves volnál: tudományoddal és országoknak és népeknek ismeretével nemcsak gyönyörködtetnéd, hanem tanulságos példákkal és okos tanáccsal segítségére is lehetnél. Ezáltal magadnak is, tiednek is, egyaránt nagy hasznára volnál.

- Enyéim sorsa, - felelte Rafael - nem nagyon aggaszt, gondolom eleget tettem irántuk való kötelességemnek. Amiről mások csak öreg, törődött korukban, akkor is csak nehezen beletörődve mondanak le, ti. a vagyonukról, azt én erőteljes ifjúkoromban szétosztottam rokonaim és barátaim közt. Gondolom, hogy beérik ennyi jóindulattal és nem várják el tőlem azonfelül még azt is, hogy a kedvükért királyok szolgálatába szegődjem.

- Jól mondod. De én úgy értettem, hogy szolgálatot tégy, nem pedig szolgájuk légy a királyoknak! viszonozta Péter.

- Két szó, de az értelme egy, felelte az idegen.

- Nevezd a dolgot ahogy tetszik, én mégis ezt tartom a legjobb eszköznek arra, hogy egyeseknek és a köznek egyaránt hasznára légy és hogy magadnak boldogabb sorsot biztosíts.

- Boldogabbat-e? felelte Rafael. Azon az úton, melyet utál a lelkem? Most úgy élek, ahogy akarom, amit pedig kevés bíborba öltözött emberről mondhatni el. Úgyis vannak elegen, akik a hatalmasok barátsága felé törtetnek, ne hidd, hogy valami nagyon érzik a hiányomat és azét az egy-két emberét, aki velem egyformán gondolkozik.

- Hogy sem vagyonra, sem hatalomra nem vágyódsz, Rafael, - vetem közbe, - az nyilvánvaló és én ezért a gondolkodásodért nem becsüllek kevesebbre, mint azokat, akiknek a legnagyobb hatalomban van részük. Én mégis úgy vélem, hogy az oly nemes és gondolkodó elméhez, mint amilyen a tied, egyes-egyedül az méltó, hogy még saját egyéni jólétének kockáztatásával is a közügyek vezetésének szentelje a tehetségét. Ennek a legjobb módja kétségkívül az volna, ha valamely kiváló fejedelemnek a tanácsosa lennél, akit te minden bizonnyal csak az igazság és méltányosság irányában befolyásolnál: már pedig a fejedelem egyaránt minden jónak és rossznak a kútfeje, melyből szakadatlanul áramlik minden az egész népre. Alapos tudásod mellett még gyakorlati tapasztalat híján is bármely királynak kiváló tanácsosa lehetnél.

- Kétszeresen csalódsz, Morus - felelt az idegen. - Először bennem, azután magában a dologban. Mert bennem nincs meg az a tehetség, amelyet nekem tulajdonítasz, de ha a legnagyobb mértékben meg is volna és áldozatul hoznám a nyugalmamat, akkor sem tennék vele szolgálatot a közügynek. Az uralkodók ugyanis legtöbbnyire szívesebben foglalkoznak a katonai ügyekkel, mint a béke áldott művészetével: már pedig amazokhoz én nem értek és nem is óhajtok érteni. Sokkal nagyobb gondjuk van arra, hogy milyen eszközökkel szerezhetnek akár joggal, akár pedig jogtalanul új birtokokat, mint arra, hogy a meglévőket jól kormányozzák. Különben a király tanácsosai vagy oly bölcsek, hogy nem szorulnak okulásra, vagy oly bölcseknek tartják magukat, hogy nem engedik érvényesülni másnak a tanácsát, kivéve, hogy a fejedelmek kegyeit elnyerjék; ilyenkor a kegyencek legképtelenebb véleményéhez csatlakoznak. Különben csak természetes, hogy kinek-kinek kedves az ő elméjének a szülötte. A hollónak is kedves a maga fiókja, a majomnak is bájos a maga kölyke. Ebben a tanácsban az irigység és önhittség viszi a szót. Ha valaki ott a múltra hivatkozik, vagy más országok példájára a maga igazolására és a mások véleménye cáfolására, akkor ezt olybá veszik, mintha merényletet követnének el egész bölcsességük ellen, sőt, mintha ostobáknak tartanák őket, hacsak viszont maguk nem tudnak valami cáfolatfélét kieszelni. Ha minden cserben hagyja őket, ehhez a szólamhoz menekülnek: Őseinknek ez volt az akaratuk. Bárha fölérnék ésszel az ő bölcsességüket!

E jeles szavalat után aztán leülnek. Mintha valami nagy veszedelmet jelentene, ha valaki bölcsebb volna eleinél! És amellett egykedvűen eltűrjük, hogy ami kiválót eleink elhatároztak, végre ne hajtassák. De ha valaki náluk bölcsebbet merne kitalálni, akkor kíméletlenül megakasztják annak az érvényesülését, görcsösen belekapaszkodva a múltba. Ilyen fennhéjázó, képtelen és konok véleményekre sokszor akadtam a nagyvilágban, többek közt Angliában is.

- Engedelmet - szakítom félbe - voltál nálunk is?

- Voltam és pedig nehány hónapig. Kevéssel az után a polgárháború után, mely Anglia nyugati része és a király közt dühöngött és mely a felkelők siralmas lemészároltatásával ért véget.21 Sokat köszönhettem az időben főtisztelendő Morton^22 Jánosnak, Canterbury bíboros-érsekének, akkoriban Anglia kancellárjának, annak a férfiúnak - és ezt neked mondom Péter, mert Morus amúgy is tudja - aki nem kevésbé volt tiszteletreméltó bölcsessége és erényei, mint hatalma miatt. Középtermetű férfiú volt, korossága mellett sem hajlott; arckifejezése tiszteletet parancsoló, de nem zordon, a társalgásban nem nehézkes, ámbár komoly és megfontolt. Szerette olykor a kérelmezőket szigorú szavakkal próbára tenni, de minden megbántás nélkül. Gyönyörűségére szolgált, ha ilyenkor lélekjelenlétre és talpraesett feleletekre akadt, ha ezek az illendőségen túl nem mentek. Gyönyörűségét lelte az ilyen ember természetében, mely rokon volt az övével és szívesen fogadta állami szolgálatba. Beszéde választékos és hatásos; a jogtudományban kiválóan jártas, páratlanul éles elméjű, csodás emlékező tehetségű férfiú volt. Kiváló természeti adományait folytonos tanulás és gyakorlat által tökéletesítette. A király nagyon megbízott a tanácsában és amidőn ott voltam, úgy láttam, hogy az államnak egyik főoszlopa volt. Kora ifjúságában, szinte az iskolából egyenesen az udvarba került. Egész életén keresztül a legfontosabb ügyek foglalkoztatták és a sors változó, súlyos helyzetei közepett sok nagy veszély árán megszerezte azt a gyakorlati bölcsességet, amelyet aztán nem egykönnyen lehet elveszteni.

Egy alkalommal a kancellár asztalához voltam hivatalos. A véletlen úgy hozta magával, hogy a meghívottak közt egy laikus, a hazai jogotokban jártas jogtudós is volt. Ez, nem tudom, hogy hogy nem, elkezdte égig magasztalni a tolvajok ellen akkoribán érvényes kegyetlen igazságszolgáltatást, amelynél fogva néha 20 tolvajt is felakasztottak egy bitóra.23 Csodálatos, úgymond, hogy bár alig menekül meg közülük valaki a bitótól, mégis oly sok tolvaj kószál szerteszét az országban.

Erre én a bíborosnál szívesen megengedett nyílt bátorsággal így feleltem:

- Ezen pedig nincs semmi csodálnivaló; mert a tolvajoknak ilyetén megbüntetése túlságosan kegyetlen, mégis célját téveszti. Mert az egyszerű lopás elvégre nem főbenjáró bűn, másrészt pedig nincs oly büntetés, amely a rablástól visszatarthatná az olyan embert, aki más úton-módon meg nem bírja szerezni az életrevalóját. Ebben a dologban, úgy látom Angliában is, de másutt is, azokat a rossz tanítókat utánozzák, akik tanítás helyett virgáccsal oktatnak. A tolvajokat kegyetlen és borzalmas büntetéssel sújtják: holott inkább arról kellene gondoskodni, hogy mindenkinek mód adassék a megélhetésre. Akkor aztán senki nem volna kénytelen előbb lopni, majd elpusztulni kénytelen bűne miatt.

- De hisz erről eléggé gondoskodik a társadalom! - felelte amaz. Itt van a sokféle kézművesség, a földművelés, általuk mindenki megkeresheti az életrevalóját, hacsak a munkánál nem kedveli jobban a bűnt.

- Így ki nem bújhatsz a kérdés elől! - viszonoztam. Azokról nem is kívánok szólni, akik külső vagy belső háborúkból csonka-bonkán térnek haza. Pedig mennyi katona hagyta a csatatéren egy vagy több tagját, a cornwalli csatában^21 vagy a franciák elleni háborúban a közérdek, vagy a király szolgálatában. Ezek a nyomorultak gyöngék lettek ahhoz, hogy a régi mesterségüket folytassák és idősebbek, semhogy újat tanulhattak volna. De hagyjuk ezt: a háború csak időszaki állapot. Inkább azt nézzük, ami mindennapos valóság. Roppant nagy a nemesek száma, akik henye herék módjára más emberek munkája után élnek, akik, hogy jövedelmüket növeljék, jobbágyaikat az elevenig nyúzzák. Csak ebben ismernek takarékosságot, egyébként azonban akár koldussá teszik magukat pazarlásukkal. Másik nagy baj, hogy a nemesek nagy sereg léhűtővel veszik körül magukat, amely semmi más életfenntartó munkához nem ért. Ha uruk meghal, vagy maguk megbetegednek, rövidesen kiteszik a szűrüket. Mert szívesebben tartják el a léhűtőket, mint a betegeket, másrészt pedig az örökösnek sok esetben nincs elegendő vagyona a rámaradt cselédség eltartására. Bizton éhen pusztulnának az ilyen szolga-személyek, ha tolvajláshoz nem látnának. De mi egyébhez is foghatnának? Miközben kóborolva lassanként elkoptatják ruhájukat és egészségüket, sápadtak lesznek a betegségtől, ruhájuk lerongyolódik, úgyhogy még a jólelkűek sem merik őket szolgálatukba fogadni. De a parasztok is húzódoznak tőlük, jól tudva róluk, hogy ifjúságukat tunya tétlenségben és mulatságban töltötték, hogy meg voltak szokva kardot és pajzsot hordani, büszkén lenézni, sőt megvetni a pór atyafiságot. Hogy is lenne az ilyen ember arra való, hogy ásóval és csákánnyal hűségesen szolgálja a szegény parasztot csekély bérért, sovány kenyéren.

- Sőt inkább úgy vélem, - vetette ellenem a jogtudós, - hogy az államnak éppen ezt a fajta embert kellene a legnagyobb támogatásban részesítenie. Ezek sokkal bátrabbak és eszesebbek a kézműveseknél és parasztoknál, ők teszik a hadsereg erejét és hatalmát, ha háborúra kerül a sor.

- Tehát úgy véled, - mondtam, hogy a háború kedvéért kedvezni kell a tolvajoknak; ezekben pedig sohse lesz hiányosságtok, amíg lesz lebzselő cselédség. Mert a léhűtők valóban nem ügyetlen katonák, viszont a katonák bátrak a fosztogatásban is: van valami megegyező a két mesterségben. Ez a sűrű baj nem kizárólag nálatok angoloknál otthonos, megtaláljuk majd minden népnél. Franciaországot még gyilkosabb baj sorvasztja. Még úgynevezett békeidőben is minden talpalatnyi földje meg van rakva zsoldos katonasággal. Teszik pedig ezt azzal az érveléssel, amellyel ti a léhűtő szolgasereget hizlaljátok. Vannak ugyanis balga állambölcsek, akik abban látják az állam üdvét, ha nagyszámú, erős, állandó, főképp veterán fegyveres haderő őrködik az ország biztonsága felett, mert a gyakorlatlan újoncokban nem bíznak meg. Szinte úgy tetszik, mintha azért kezdenének sokszor háborút, hogy gyakorlatozhassák a katonaság és azért mészároltatnak le emberek, hogy - amint Sallustius^24 tréfásan mondja - a tétlenségtől el ne zsibbadjon a kar és a virtus. Franciaország a saját kárán megtanulja, hogy mily veszedelmes dolog, az ilyen fajta vadállatoknak a táplálása. De a rómaiak, Karthagó-beliek, szíriaiak és más népeknek a példája is megmutatja, hogy roppant és mindenkor harcra kész seregeik utóvégre birodalmastól felforgatták a városokat és a mezőket. Amellett a franciák nem nagy hasznát látták annak, hogy szinte gyerek koruktól kezdve gyakorolják magukat a fegyverforgatásban. Mert midőn ezek összeakadtak az angol újoncokkal, bizony nem hiszem, hogy sokszor dicsekedhettek volna a győzelemmel. De erről inkább hallgatok, mert könnyen hízelgésnek vehetnétek szavaimat. Különben nem hiszem, hogy akár a városi kézmívesek, akár a tagbaszakadt parlagi földmívesek valami nagyon megijednének azoktól a léhűtő szolgáktól. Csak azokat venném ki, akiket a szűkös megélhetés hitvány testűvé és félős lelkűvé tett. De attól nincs mit tartani, hogy az erőteljes, izmos testű férfiak - mert a nemesek csak ilyen válogatott embereket méltóztatnak elaljasítani - akik most a tétlenségben eltespednek vagy szinte asszonyi pepecselésben elpuhulnak, hogy ezek becsületes mesterséget űzve, vagy férfias dologtevést folytatva elasszonyosodnának. Bármiképp tekintsem is a dolgot, ez a roppant léhűtő sereg még háború esetében sem igazán hasznos, pedig a háború a legtöbb esetben elkerülhető. Béke idején azonban valóságos csapásként nehezednek az országra, pedig talán a béke is megérdemelné, hogy annyira megbecsüljük, mint a háborút.

De a tolvajlásnak nem ez az egyetlen oka, van másik nálatok sajátos indoka is, amint gondolom.

- És melyik lenne az? - kérdezte a bíboros.

A temérdek juhnyáj,25 amelyek mostanság egész Angliát ellepik. Ezek a különben oly jámbor és kevéssel beérő állatok itt oly falánkok és féktelenek, hogy felfalják az embert is, elpusztítják a mezőket és néptelenné teszik a házakat és városokat. Az előkelők, a gazdagok és a főtisztelendő, szent apáturak mindnyájan versenyezve sietnek a királyság ama tájai felé, amerre a legfinomabb és legdrágább gyapjú terem. A járadékok, kiváltságok, birtokaik jövedelmei nem elégségesek; nem érik be vele, hogy tétlenségben és gyönyörök közt élhetik le életüket, a köznek csak terhére és semmi hasznára. Mérföldekre elvonják a földet a megműveléstől és legelőnek parlagosítják, házakat, falvakat rombolnak le, csak a templomokat kímélik, hogy juhaiknak karámul szolgáljanak. Ezek a jó emberek minden emberi hajlékot és művelt földet pusztasággá változtatnak, mintha bizony kevés területet foglalnának el a vadaskertek és halastavak. Némely telhetetlen és bősz pestisként terjeszkedő birtokszerző kéjenc ezer meg ezer holdat tagosítva körülkerít, viskóiból kiűzi a parasztokat vagy úgy, hogy írásos csalárdsággal vagy erőszakkal kényszeríti őket az elköltözésre, vagy hogy azok ráunva az elszenvedett jogtalanságokra, kénytelen-kelletlen eladják birtokukat. Ilyes fortélyok földönfutóvá teszik e nyomorultakat; férfiak, asszonyok, férjek, feleségek, árvák, özvegyek, szülők gyereksereggel - mert sok kézre van szüksége a földművelésnek - kivándorolnak a megszokott hajlékból, anélkül, hogy tudnák, hogy hol hajtsák le pihenőre fejőket. Potom áron elkótyavetyélik különben sem értékes cókmókjukat, ha ugyan egyáltalán akad rá vevő. Árát aztán rövid kóborlás után felélik; mi egyéb maradna hát számukra a tolvajlásnál és a bitónál? Mert, ha kóborlás közben kolduláshoz folyamodnak, akkor csavargóként úgyis börtönbe kerülnek, pedig ezeknek a dologtalan csavargóknak a leghőbb vágyuk, hogy dolgozhassanak. De ki adna munkát nekik, mikor már alig űznek Angliában földművelést, mikor egyetlen juhász vagy csordás akkora területet legeltet le a barmaival, amelynek szántása-vetése sok emberi kéznek adott munkát. Viszont ez az oka sok helyütt az élelmiszerek szertelen drágulásának.

Nagyon felszökött a gyapjú ára is, úgyhogy a szegényebb gyapjúszövők nem bírják vásárolni és ezért kénytelen-kelletlen munkaszünetet tartanak. Mert a legelők roppant kiterjesztésével a juhnyájak nagy sokaságába beleesett a pusztító métely, mintha isten gazdáiknak a kapzsiságát akarta volna így büntetni, pedig talán igazságosabb lett volna, ha az őrájuk bocsátja a dögvészt. És ámbár a juhok száma rohamosan nő, az ára mégsem csökken, mert, ha tán egyedáruságról nem is szólhatunk, de mindenesetre kevés kézben összpontosul a gyapjúkereskedelem. Néhány kevés gazdag ember szedi össze az egész nyírást, akiket mi sem kényszerít az eladásra és akik kivárják a nekik tetsző nyereséget. Az egyéb jószágfélének is ez okból és még inkább felszökött az ára. Ugyanis a tanyák elpusztulása es a gazdálkodás hanyatlása óta a jószágtenyésztést is elhanyagolták Mert már a szarvasmarha növendékkel nem gondolnak a gazdagok úgy, mint a bárányneveléssel: összevásárolják a hitvány tinót és kövér legelőiken felhizlalva a sőrét, nagy áron eladják. De attól tartok, hogy e visszás helyzetnek egész súlyát még nem érezhetni, mert egyelőre a drágulás csak az eladás helyén érezhető. Lassankint azonban a természetes szaporodás nem győzi majd fedezni a folyton emelkedő kivitelt, úgyhogy előbb-utóbb még a termelés helyén is nagy szükség fog bekövetkezni. Néhány ember durva kapzsisága folytán végzetessé válhat erre a szigetre nézve az, ami voltaképpen a legnagyobb gazdagságnak a forrása lehetne. Az élelmiszer drágasága miatt mindenki lehetőleg csökkenti a cselédségének a számát. Mit tehetnének ezek egyebet, minthogy koldulnak és hogyha netán elég merszük van hozzá, beállnak zsiványnak.

Ezzel a nyomorult szegénységgel másrészt esztelen pazarlás párosul. Nemes urak szolgái, kézmívesek, sőt szinte a parasztok és minden rendű-rangú emberek ruházatban, élelemben egyaránt roppant tékozlást visznek végbe. Egymást érik a dorbézolás és fajtalankodás tanyái, csapszékek, sörmérések, veszettül járja mindenfajta szerencsejáték: a kocka, kártya, labda, teke és korongvetés.

Ha aztán pénzüknek hamarosan a nyakára hágnak, kárpótlásul a rablásnak adják a fejüket. Tisztítsátok meg országotokat ettől a dögvésztől, rendeljétek el, hogy az elpusztított városokat és falvakat vagy maguk a pusztítók állítsák helyre, vagy pedig engedjék át építkezni akaró telepeseknek. Vessetek gátat a gazdagok összeharácsolásának, akadályozzátok meg a monopóliumokat. Ne hizlaljuk a sok dologtalan herét, állítsuk talpra a földművelést, újítsuk fel a gyapjúfonás-szövés tisztes iparát, hogy hasznos munkát nyújtsunk vele annak a tétlen tömegnek, amely nyomorúságában csak tolvajokat és csavargókat, vagy bizton ilyenekké váló léhűtő szolgasereget bír rajzani. Hiába dicsekedtek addig a tolvajlás ellen alkalmazott igazságszolgáltatással, míg a bajok gyökerét nem orvosoljátok; ítélkezésiek eladdig inkább mondható hivalkodónak, semmint igaznak és hasznosnak. Eltűritek, hogy a zsenge gyermekkorban a rossz neveléstől elfajuljanak az erkölcseik. Ha aztán felserdülve elkövetik azokat bűnöket, melyeknek csírái zavartalanul fejlődhettek gyermeki lelkükben, akkor könyörtelenül ítélkeztek: mintha csak készakarva tenyésztenétek a tolvajokat, hogy aztán felköthessétek őket.