Maria Nikolai

A CSOKOLÁDÉVILLA

Aranyévek

Original title: Die Schokoladenvilla

– Goldene Jahre by Maria Nikolai

© 2019 by Penguin Verlag,

a division of Penguin Random House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Hungarian translation © Almássy Ágnes, 2022

Minden jog fenntartva.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-072-4 (papír)

ISBN 978-963-614-073-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Ildiko Neer / Trevillion Images

E-book: Scriptor Kft.

Az élet nagy kalandjainak

1. fejezet

Stuttgart, 1926 áprilisának vége

– Kisasszony, ébredjen!

A kalauz barátságos hangja betolakodott Serafina álmába. Álmos szemmel a férfira hunyorgott.

– Már meg is érkeztünk? – Valószínűtlennek tűnt, mert nem hallotta a fékek csikorgását, nem érezte, ahogy a vonat nagyokat zökken, ami biztos jele annak, hogy a szerelvény megállt.

A kalauz elmosolyodott.

– Stuttgartban vagyunk. Ide szól a jegye. Ha most nem száll le, utazhat velünk tovább a Boden-tóhoz.

– Ó! – Serafina immár teljesen éberen felállt, gyorsan lesimította a ruháját, kicsit megrázta bubifrizurára vágott hollófekete haját.

– Segítek a csomagokkal – ajánlkozott a kalauz, és leemelte Serafina poggyászát a csomagtartó hálóból. Serafina közben sietve felhúzta a kesztyűjét, fogta a kézitáskáját, kabátját, és kiment a fülkéből. A kalauz vitte utána a két koffert, ő is leszállt a vonatról, majd a peronon átadta őket.

– Nagyon köszönöm – mondta Serafina, és átvette a koffereket.

– Szívesen – felelte a kalauz –, kellemes időtöltést kívánok Stuttgartban! – Azzal köszönésképpen megbökte a sapkáját.

Serafina mosolyogva biccentett, majd elindult a leszálló utasok áradatában a vágány mentén előre. A levegőben még ott ült a gőzmozdony füstjének szaga, de aztán a fedett vágányok közötti réseken gyorsan elillant. Az egyik nagy, boltíves kapun át Serafina egy tágas csarnokba jutott.

Miközben jobbról-balról emberek siettek el mellette a kijáratok felé, vagy az eléjük kiérkező rokonokat üdvözölték, Serafina tanácstalanul álldogált. Arról volt szó, hogy kijönnek érte a pályaudvarra, de egyelőre senki nem lépett oda hozzá. Így hát várt.

Letette maga mellé a két meglehetősen nehéz koffert, mindkettő jól meg volt tömve. Mintha nemcsak a ruháit cipelné magával, hanem az elmúlt hetek minden búját-baját is – a szomorú búcsút az apjától, a Metropolban töltött szörnyű éjszaka emlékét, a bizonytalanságot, hogy mi vár rá Stuttgartban.

Kicsit megfájdult a feje, ami nem csoda. Már jó ideje nem evett-ivott eleget. Megdörzsölte a halántékát, és igyekezett elhessegetni az aggodalmait. Valahogy majdcsak lesz. Valahogy lennie kell.

Körülnézett.

A stuttgarti pályaudvar épülete egészen új volt, a letisztult, kecses, ámde masszív formák szellősen tágas, impozáns tér benyomását keltették. A nagy zaj és egy elkerített építési terület tanúskodott arról, hogy még korántsem készült el itt minden.

Serafina pillantása egy élénkpirosra festett, embernagyságú automatára esett, amely pár méterre állt tőle a fal mellett. Nagy betűkkel a Rothmann felirat virított rajta. Az első üdvözlet az idegen városban – mert ez itt nyilvánvalóan a féltestvére, Victor gyárának a csokoládéautomatája.

Egy szelet csokoládé biztosan segít majd a fejfájásán. Serafina a koffereket az automatához vitte, megint letette őket, majd elővette a kézitáskájából a pénztárcáját.

Kikeresett egy tízpfennigest, és éppen be akarta dobni a nyílásba, amikor valaki a háta mögé lépett. Bosszúsan hátrafordult.

– Úgy látszik, mindketten ugyanarra vágyunk! – mondta egy fiatal nő, kihívóan feldobta a kezében tartott érmét, majd újra elkapta. – Mais après vous, kérem, válasszon először maga!

Serafina ösztönösen a markába zárta a tízpfennigesét, és szemügyre vette a nőt. Rekedtes, mély hangja a francia akcentussal nem igazán illett fiatalos arcához, az öltözékéhez annál inkább: sötét öltönyt, mellényt és nyakkendőt viselt. A fején pedig fekete férfikalapot, ami alól kikandikált rövidre vágott barna haja. Egyedül fehér ingblúza ellensúlyozta az amúgy teljesen sötét öltözetét.

Serafina picit tétovázott, aztán vállat vont, majd újra az automata felé fordult, és bedobta az érmét. Nyomban felhangzott egy gyerekdal a zubogó patak partján álló malomról, és az üvegezett kis ablak mögött mozgásba lendült egy apró vízimalom kereke. Fordult párszor a malomkerék, miközben felbukkant a molnár zománcozott figurája, aki egy kis festett bádogdobozt tolt a tálcára. Serafina kivette a dobozkát, és felnyitotta a tetejét.

– Hm, de jól néz ki! – A fiatal nő is a doboz fölé hajolt. – Un bonbon au chocolat? Töltött bonbon?

– Honnan tudhatnám? – mondta Serafina kissé ingerülten. Egy pillanatra tolakodónak érezte a nőt, de amikor vidáman csillogó sötétbarna szemébe nézett, eltűnt minden rossz érzése. – Megkóstoljuk? – kérdezte most már lágyabb hangon.

– Örömmel!

Mindketten kivettek egy-egy kerek, fényes csokoládébonbont.

– Igen, töltve van – állapította meg a fiatal nő mosolyogva. – Vaníliás.

– Az enyém gyümölcsízű, picit fanyar – mondta Serafina. – Azt hiszem, ribizlis.

– Mindenesetre nagyon finom – szögezte le a fiatal nő. – Egyébként Lilou vagyok – kacsintott Serafinára.

– Én pedig Serafina.

– Szép név – mondta Lilou. – A tüzes.

– Tüzes?

– Igen, ez a neved jelentése. Illik hozzád. – Lilou spontán tegezésre váltott.

Serafina zavartan felnevetett.

– De hiszen maga… Te nem is ismersz.

– Meglehet, de jó emberismerő vagyok.

– Értem. És a Lilou mit jelent?

– Igazából Louise a nevem, ami harcost jelent. De senki sem szólít Louisénak – magyarázta Lilou. – És most én is veszek ebből a bonbonból. Annyira finom.

Serafina oldalra lépett, Lilou is kihúzott magának egy dobozka csokoládés bonbont.

– Honnan jöttél, Serafina? – kérdezte, miután elhallgatott a zene, és a vízimalom kereke újra megállt.

– Berlinből. És te?

– Párizsból.

– Párizsból? – Serafina hallotta, hogy Lilounak van egy kis francia akcentusa, de hogy egyenesen Párizsból jött, ez még érdekesebbé tette. – És mit csinálsz itt Stuttgartban?

– Ismered Josephine Bakert?

Serafina a fejét rázta.

– Non? – Lilou hitetlenkedve hunyorgott. – Táncosnő, a legjobb a világon. Mindenképpen látnod kell. Tudod, merre van a Friedrichsbau?

– Nem. Csak most érkeztem Stuttgartba.

Lilou Serafina bőröndjeire pillantott, és elnevette magát.

– Hát persze. De buta vagyok, bocsáss meg! A Friedrichsbau egy revüszínház itt Stuttgartban. Josephine ott lép fel jövő héten. Muszáj megnézned.

– Nem is tudom, majd meglátjuk… – felelte Serafina tartózkodóan.

– Nem tudod, mit hagynál ki… – Lilou benyúlt a zakója belső zsebébe, előhúzott egy tollat meg egy kis kártyát, és felírt rá valamit. – Tessék – nyújtotta át a kártyát Serafinának –, a nevem… Lilou Roche. Ráírtam a szállodánk nevét is. Két hét múlva már utazunk is tovább Berlinbe.

– Tényleg? Berlinbe?

– Igen. Az év eleje óta Josephine rendszeresen fellép a Nelson Színházban.

Most már Serafina is emlékezett az erről szóló újságcikkekre.

– Josephine Baker… A fekete bőrű táncosnő?

Lilou arcára széles mosoly ült ki.

– Na, ugye hogy ismered!

– Berlinben sokat beszélnek róla – mondta Serafina. A revük és színházak világa mindig is vonzotta, ugyanakkor taszította is. Izgalmas, veszélyes, tele félvilági alakokkal, az apja mindig óva intette tőle. A kártyára pillantott. – Hotel Marquardt a Schloßstrassén. Nem ismerem ki magam Stuttgartban. – Egy pillanatra elgondolkodott. – És nem is tudom, hogy illendő lenne-e elmenni egy revüre.

– Miért ne? Mindenki látni akarja Josephine Bakert. – Lilou összecsapta a tenyerét. – Gondold meg, ma chère, Serafina. Most már mennem kell. Akkor hamarosan találkozunk – mondta, azzal csókot dobott Serafinának, és a következő pillanatban már el is tűnt a pályaudvaron nyüzsgő tömegben.

Serafina eltette a kártyát, és megcsóválta a fejét. Hihetetlen, hogy éppen itt Stuttgartban, messze a mondén Berlintől, találkozik egy pályaudvari csokoládéautomatánál Josephine Baker társulatának egyik tagjával. Az élet olykor váratlan meglepetéseket tartogat. Bekapott még egy csokoládés bonbont. A fejfájásnak már nyoma sem volt.

Miközben élvezte, ahogy szétolvad a nyelvén a fanyar-édes finomság, és megint arra gondolt, mennyire nem illik Lilou közvetlen, üde lényéhez a szigorú öltöny és a rekedt hang, látta, ahogy egy idősebb férfi közelít felé.

– Rheinberger kisasszony? – A férfi sötét sofőregyenruhát és sapkát viselt, a haja hófehér volt.

– Igen. – Serafina gyorsan lenyelte a bonbont.

– Elnézést kérek a késésért. A nevem Theo, Rheinbergerék sofőrje vagyok.

– Jó napot, Theo! – mondta Serafina. Megkönnyebbült, hogy nem kell tovább várnia.

– Rheinberger úr üzeni, hogy ő maga jött volna, de sajnos ma nem tud elszabadulni a gyárból – közölte Theo, majd Serafina bőröndjeire nézett. – Szabad?

– Ó, igen. Köszönöm.

Serafina követte a sofőrt egy újabb széles kapun át a homokkővel burkolt előcsarnokba. Hatalmas ablakokon áradt be a napfény, derűs atmoszférát varázsolva a már-már templommagasságú terembe. Íves korláttal díszített széles lépcsősor vezetett innen lefelé, majd a jegypénztárak, a postahivatal és egy kioszk mellett elhaladva elérkeztek a kijárathoz.

Hangos utcazaj, tülkölés ütötte meg Serafina fülét, ahogy kilépett a pályaudvar előtti térre.

– Erre jöjjön, kisasszony! – mutatott Theo jobbra, az állomás tömbszerű főépületeit összekötő impozáns torony felé, amely előtt néhány bérkocsi várakozott.

Serafina majdnem nekiment egy idős asszony kézikocsijának, amit a járművek forgatagában észre sem vett.

– Nem tud vigyázni?! – kiáltott rá az asszony, majd ingerülten rácsengetett egy kerékpáros is, aki a másik irányból közeledett.

Theo már egy csillogó bordó Mercedes mellett állt, és elkezdte bepakolni a csomagokat. Amikor Serafina is odaért, finoman meghajolva kinyitotta neki a kocsiajtót. Serafina beszállt.

Az autónak új szaga volt, bőr és politúr illatát árasztotta. A gondosan ápolt járműben egyetlen porszemet sem lehetett látni a faburkolatú műszerfalon, a fémrészek csillogtak-villogtak. Minden előkelőségre és gazdagságra utalt, Serafina persze nem is számított másra.

Tudta, hogy Victor jómódú. Hisz az apja épp eleget büszkélkedett az egyetlen fiával, aki virágzó vállalatot vezet Stuttgartban. Ez ugyan valami dacos féltékenységet ébresztett benne, amit maga sem nagyon értett, mert alapvetően sem rosszindulatú, sem kicsinyes nem volt. Mégis nehezére esett elfogadni, hogy van még rajta kívül valaki a világon, akit az apja igen nagyra becsül, és nyilvánvalóan nagyon szeret, aki közel áll a szívéhez. Sőt, Friedrich Rheinberger még ennél is továbbment: a végrendelete záradéka szerint Victorra bízta a lányát, a gyámsága alá helyezte, amíg be nem tölti a huszonegyedik életévét, vagyis a következő év januárjáig. Csak ezen a napon kaphatja majd meg az örökségét is.

Fájdalomtól szorult össze a szíve, ha az apjára gondolt.

Halk sóhaj kíséretében nyelt egyet, mert hirtelen gombócot érzett a torkában, lesimította világosbarna útikosztümje szoknyáját, kabátját az ölébe fektette, a táskáját maga mellé helyezte az ülésre. A narancssárga műbőr retikül szépen mutatott a fekete bőrülésen, ami meleget árasztott, mert az ablakon át egyenesen rátűztek a nap sugarai. Fullasztó volt a levegő a kocsiban, de nem csak ezért reménykedett Serafina, hogy az út nem tart túl sokáig. Úgy érezte magát, mint akit kerékbe törtek, pedig a hosszú vonatút alatt majdnem végig aludt, vagy legalábbis szundikált.

– Itt is volnék, Rheinberger kisasszony – szállt be Theo is a kormány mögé. – Indulhatunk. Majd meglátja, amint felérünk Degerlochba, ott már csend és nyugalom várja. És friss levegő. Ott kipihenheti az utazás fáradalmait.

Beindította a motort, megfordult az autóval, nagyon ügyesen manőverezve besorolt a szabálytalanul áramló kocsik közé.

Serafina hátradőlt, és kinézett az ablakon, de a csinos épületek úgy suhantak el a szeme előtt, hogy nem is igazán látta őket. Újra és újra rátört a fáradtság, nagyokat pislogott, hogy el ne aludjon.

Megadóan belenyugodott apja végakaratába. Először szörnyű volt arra gondolni, hogy el kell hagynia Berlint. De lassan rájött, hogy ez nem is akkora tragédia, hiszen így eltávolodhat az elmúlt napok történéseitől. Stuttgartban majd békére lel, elgondolkodhat rajta, hogyan tovább.

Theo ráfordult egy széles panorámaútra, amely elegánsan kanyargott felfelé a hegyre, ápolt városi házak, zöldellő szőlőskertek, pompás villák mellett haladtak el. Nyilvánvalóan a gazdagok laktak itt.

– Éppen a szőlődombokon hajtunk felfelé – szólalt meg valamivel később Theo, láthatóan igyekezett minél kellemesebbé tenni Serafinának az utat. – Nézzen csak le innen a városra! Csoda szép látvány!

– Valóban – felelte Serafina fáradtan. Theo kedvéért azonban mégiscsak hátrafordult kicsit, és lenézett Stuttgartra. A város békésen, csendesen pihent a völgyben, a lassacskán lenyugvó nap fényében. Milyen más, mint a folyton vibráló Berlin, ahol soha nem áll le a nyüzsgés.

Lehagytak egy fogaskerekűt, amely ugyancsak felfelé kapaszkodott a dombokon, majd miután felértek a Filder-fennsíkra, Theo egy balra eső kis település irányába fordult. A falusias környezet kétségeket ébresztett Serafinában, hogy vajon jó helyen járnak-e. Az út mentén tanyaépületek, parasztházak álltak, majd egy rétekkel és fákkal tarkított terület következett, aztán hirtelen egy előkelő villanegyedbe értek.

Theo hajtott tovább, de hamarosan lelassított, ráfordult egy rövid felhajtóra, és áthaladt egy magas vaskapun, amely az érkezésükre várva tárva-nyitva állt.

– Itt is volnánk – mondta Theo nem minden büszkeség nélkül, amikor leállította az autót a villa előtt. – Isten hozta az új otthonában, Rheinberger kisasszony!

A sofőr kisegítette Serafinát a kocsiból, majd kiemelte a poggyászát. Serafina közben szemügyre vette új otthonát. Gyorsan megállapította, hogy a markáns, impozáns épület előkelő és tekintélyt parancsoló, ugyanakkor finoman visszafogott is. A lemenő nap fénye lágyan kiemelte a homlokzatot a sok kis kiugró résszel, erkéllyel, ezáltal az erőteljes építmény veszített szigorú komorságából. Legjobban a halványsárgára festett homlokzat tetszett Serafinának, ami csinos kontrasztot alkotott a fehérre mázolt ablakkeretekkel és oromzattal.

– Na, akkor menjünk be! – mondta Theo vidáman, amikor odalépett mellé, kezében a két kofferral.

Ebben a pillanatban kivágódott a bejárati ajtó.

– Itt vannak! – Egy iskoláskorú kislány szaladt eléjük. Repkedő szőke fürtjei kibújtak fonott copfjából, nem hagyták magukat megzabolázni.

– Jaj, Viktoria, lassabban! – szólt utána egy nő, aki mögötte jelent meg az ajtóban. A ruhájából ítélve alkalmazott lehetett a villában.

A kislány elengedte a füle mellett a figyelmeztetést, és szaladt tovább.

– Szóval te vagy a nénikém – jelentette ki, miután megállt Serafina előtt, és alaposan végigmérte. – Viktoria vagyok.

– Én pedig Serafina.

– Igen, tudom. Papa és Mama folyton rólad beszél.

– Ó…

– Hagyd már egy kis levegőhöz jutni Serafina kisasszonyt, Viktoria, hadd fújja ki magát! – szólt közbe Theo. – Hosszú út áll mögötte. – Serafinára nézett, és intett, hogy menjen be.

– Igen, igen, gyere be! – mondta rögtön Viktoria, és vidáman Theóra nevetett. – Majd én megmutatom a szobádat.

Serafina észrevette a sofőr elnéző mosolyát. Nyilvánvaló volt, hogy Viktoria könnyen az ujja köré csavarja.

Belevaló kislány az unokahúga, gondolta Serafina.

– Vicky, viselkedj! – dorgálta kedvesen az ápolt negyvenes nő, aki végig Viktorián tartotta a szemét. – Édesanyád megmondta, hogy illedelmesen köszöntsd a vendégünket.

– Ó, szerintem csodálatos, hogy Viktoria ilyen örömmel fogad engem – nyugtatta meg Serafina. – Én is pont ilyen kíváncsi volnék a helyében.

– Na látod! Semmi szükség rá, hogy leszidj, Dora! – vágta rá Viktoria öntudatosan. – Mert ő a nénikém.

– Asszonyom és az úr még a gyárban van, egy tengerentúlról érkezett kakaókereskedővel tárgyalnak, de hamarosan megérkeznek – fordult a nő Serafinához. – Dora vagyok, a házvezetőnő. – Elvette Serafina kabátját. – Gondolom, szeretné kicsit felfrissíteni magát a vacsora előtt.

– Igen, köszönöm.

– Felkísérem a szobájába.

– Nem, Dora, majd én! – kotyogott bele ismét Viktoria. – Az előbb már megígértem neki.

– Hát jó – egyezett bele Dora. – A vacsorát fél nyolckor szolgáljuk fel az ebédlőben. Majd az előcsarnokban várom…

– Jó, jó, időben ott leszünk – vágott közbe Viktoria, megfogta Serafina karját, és húzta magával a nénikéjét az előcsarnokból felfelé vezető széles lépcsőhöz.

Jó egy órával később Dora egy széles folyosón a villa ebédlőjébe kísérte Serafinát és Viktoriát. A padlólapok finom mozaikján megcsillant a falakra egyforma távolságra felszerelt elektromos rézlámpák fénye.

– Remélem, valami finomat kapunk vacsorára – szólalt meg Viktoria.

– A szakácsné mindig finomakat főz – felelte Dora.

– Általában. De a hal nem jó.

– Attól, hogy te nem szereted, Gertie természetesen még azt is kitűnően készíti.

Serafina meg tudta érteni Viktoriát. Ő sem szerette a halat.

– Itt is vagyunk, kisasszony – állt meg Dora egy kétszárnyú ajtó előtt. Bekopogott, majd lenyomta a rézkilincset.

Meleg fény fogadta Serafinát, amikor belépett.

– Serafina! De örülök, hogy itt vagy végre! – A féltestvére felesége, Judith kitárt karral jött elé. Bár nem volt már egészen fiatal, lazán feltűzött szőke hajával, finom vonásaival még mindig nagyon vonzó nő benyomását keltette. Halványkék pliszírozott ruhája remekül kiemelte a szeme színét. Vakítóan kék, akárcsak Viktoriáé, állapította meg Serafina. Csak a csintalanság hiányzik belőle.

– Igen, Serafina, én is nagyon örülök neked – szólalt meg Victor is a felesége mögé lépve. Jóképű, magas és izmos, a halántéka már kissé őszül. Az ötvenes éveiben járhat, gondolta Serafina. – Isten hozott a csokoládévillában! – tette hozzá, és közben a lányára kacsintott.

– Papa mindig csokoládévillának hívja a házunkat – magyarázta Viktoria a szemét forgatva. – Pedig csak egy teljesen hétköznapi ház.

Serafina önkéntelenül elnevette magát, és ezzel egy csapásra elillant az enyhe szorongás is, amit akkor érzett, amikor belépett az ebédlőbe.

– Köszönöm, hogy itt lehetek – mondta, és megölelte Judithot.

– Milyen volt az utad? – kérdezte Victor.

– Hosszú és unalmas – felelte Serafina, mire Victor elnevette magát.

– El tudom képzelni. Mi, Rheinbergerek nem tudunk sokáig egy helyben ülni.

– Bizony, nem. – Serafina spontán cinkosságot érzett Victorral, és ez meglepte. Hirtelen eltűnt minden ellenérzés, ami ez idáig elfogta, ha a féltestvérére gondolt.

– Biztosan nagyon éhes lehetsz – mondta Judith, és hellyel kínálta sógornőjét az elegánsan terített asztalnál.

– Serafina, te mellém ülj! – rendelkezett Viktoria az asztal túlfelére mutatva.

– Viktoria! – szólt rá az anyja.

– Jó, jó, Mama. Tudom. Bocsánat. – A bűnbánó szavak ellenére Viktorián csöppet sem látszott, hogy bűntudata van. Serafinának az volt az érzése, hogy a kislány nemcsak az alkalmazottakat csavarja az ujja köré, hanem a szüleit is. Victor is csupán elnéző pillantást vetett a lányára, miközben kinyitott egy üveg pezsgőt, és az odakészített poharakba töltötte a habzó italt.

Serafina fején átfutott a gondolat, hogy ráférne a kislányra egy kicsit szigorúbb nevelés. Mégis úgy érezte, Viktoria nagyon hasonlít rá, ugyanolyan szabad szellem, mint ő.

– Hány éves vagy, Viktoria? – kérdezte, miután mind helyet foglaltak az asztalnál.

– Januárban töltöttem be a tízet – felelte a kislány, aki most egyenes derékkal, meglepően illedelmesen ült mellette. – És te hány éves vagy?

– Januárban töltöttem be a húszat. Nyolcadikán, ha pontosan szeretnéd tudni.

– Én meg tizenhetedikén. Ezentúl együtt ünnepelhetjük a születésnapunkat. A következőre már ki is gondoltam, mit szeretnék. Párizsba szeretnék utazni – mondta Viktoria, és hirtelen elkomolyodott, már-már szomorú lett az arca.

– Miért pont Párizsba? – kérdezte Serafina, aki nem értette, miért változott meg a kislány hangulata.

– Ott lakik a bátyám.

– A mi Martinunk a párizsi konzervatóriumban tanul – szólt közbe Judith. Szomorú pillantásából Serafina látta, hogy nem csupán Viktoriának hiányzik a fiú.

– Tudod – fordult újra a kislányhoz Serafina –, bár a bátyád most nincs itt veled, biztos lehetsz benne, hogy visszajön. Vagy te látogathatod meg őt. És ez jó dolog. Tudni, hogy bizonyosan újra találkoztok. – Mert ő életben van, nem úgy, mint apám, tette hozzá gondolatban.

– Igen, persze – bólintott Viktoria, bár látszott rajta, hogy számára ez gyenge vigasz. – Csak mindig szörnyen sokat kell várnom, hogy újra láthassam.

Victor megköszörülte a torkát.

– Nekem is nagyon hiányzik – mondta, és Serafina nem volt biztos benne, hogy a fiára vagy az apjukra értette-e. – Ma azonban – emelte meg a pezsgőspoharát – igyunk azokra, akik itt vannak velünk! És a viszontlátásra.

Mindannyian felemelték a poharukat. Az apja Viktoriának is töltött egy keveset, aki kíváncsian kóstolt bele a pezsgőbe, és kivételesen nem tett semmilyen megjegyzést.

Victor tósztot mondott.

– Kedves Serafina, bár igencsak szomorú apropóból érkeztél hozzánk, nagyon örülünk annak, hogy itt vagy velünk. És annak, hogy a következő hetekben jobban megismerhetjük egymást. A végrendelet záradéka számomra mindenekelőtt azt mutatja, hogy apánk szeretné, ha szoros családi kötelék alakulna ki a két gyermeke között. Bár nem együtt nőttünk fel, és alig ismerjük egymást, nagy örömmel teszek eleget az óhajának. Rád, Serafina! És a mi drága apánkra! – Az utolsó szavaknál kicsit elcsuklott a hangja.

– Köszönöm. – Serafina csak ennyit tudott mondani. Még csak hat hét telt el azóta, hogy az apja hirtelen összeesett, és a karjában halt meg.

A következő pillanatban nyílt az ebédlő ajtaja.

Judith kedvesen bólintott a szakácsnénak, aki a cselédlány segítségével egy nagy gőzölgő tálat hozott be, amit az asztal közepére állítottak. A fűszeresen illatozó pasztinákkrémleves mellé egy kosár frissen sült fehér kenyeret tettek.

A forró levest kanalazva Serafina érezte, ahogy visszatér belé az életerő. Jól érezte magát a szép ebédlőben, amit a mennyezetről lógó, sokkarú díszes csillár világított be. A szépen megmunkált diófa tálalószekrényeket faragások díszítették, ugyanez a minta köszönt vissza a masszív ebédlőasztal körül álló székek áttört, magas háttámláján is. A falat borító finom tapéta pasztellszíne tökéletes összhangban állt a székek kárpitjával. Bár Serafina jobban kedvelte a mostanában divatos új stílus egyszerű formáit, tetszetősnek és ízlésesnek találta a berendezést.

A leves után töltött borjúmell következett különös formájú, hosszúkás nokedlivel, ezzel Viktoria nem tudott betelni, kétszer is kért belőle.

– Te nem szereted a speclit? – kérdezte, amikor észrevette Serafina csodálkozó pillantását.

– De – bólintott Serafina –, nagyon finom. Csak nem tudok olyan sokat enni belőle, mint te.

Ez általános derültséget keltett.

– Nem is értem, hová fér egy ilyen kicsi lányba ez a rengeteg specli – tréfálkozott Victor, mire csak egy fölényes grimaszt kapott a lányától. – Azonnal megszerettem a sváb konyhát – tette hozzá, majd a feleségére nézett. – De persze nem csak azt – szorította meg Judith kezét, aki erre ránevetett. Miután röviden megemlékeztek Friedrich Rheinbergerről, újra eluralkodott a vidám, fesztelen hangulat az ebédlőben.

Miután Victor asztalt bontott, és gyomorkeserűvel kínálta Serafinát, ő a fejét rázta.

– Biztosan nagyon fáradt vagy – mosolygott rá Judith megértően.

– Valóban. Hosszú nap volt.

– Akkor most szépen felmész a szobádba, én pedig szólok Dorának, hogy készítsenek neked egy forró fürdőt, mielőtt lefekszel. Holnapra teljesen más fényben látsz majd mindent.

– Köszönöm, Judith. Ez csodásan hangzik.

Viktoria rögtön ajánlkozott, hogy ő majd a szobájába kíséri Serafinát, de Judith a fejét rázta.

– Serafinának most már pihennie kell. És ideje neked is lefeküdni. Menj, és bújj ágyba! Később feljövök jó éjszakát kívánni.

Serafina meglepetésére Viktoria nem tiltakozott.

Judith hívatta Dorát. Serafina nem sokkal később már egy nagy, zománcozott fehér kádban élvezhette a fürdősótól illatozó finom fürdőjét.

Mialatt a fárasztó utazás után kellemesen ellazult a forró vízben, egyszer csak eszébe jutott, hogy át sem nézte az utolsó pár napban érkezett postát, csupán bedobta a bőröndjébe. Úgy döntött, bármilyen fáradt is, ezt még megcsinálja, hátha van a levelek között olyan, ami fontos vagy sürgős.

Kiszállt a kádból, megtörölközött, belebújt a kikészített selyemköntösbe. A szobájába ment, majd előkereste a bőröndből a leveleket. Bekapott egy bonbont a pályaudvaron vásárolt dobozkából, majd leült az ágy szélére, hogy átnézze a postát.

A levelek többségét az apjának címezték, és Serafina úgy gondolta, ezeket bontatlanul átadja Victornak.

Aztán feltűnt neki egy vaskos boríték. Nem volt rajta se címzett, se feladó, és állott cigarettaszagot árasztott. Néhány pillanatig tanácstalanul forgatta a kezében, aztán hirtelen elhatározással óvatosan feltépte a kisujjával.

Több fotográfia esett ki a borítékból. Amikor meglátta, mi van rajtuk, végigfutott a hátán a hideg.

Valami halvány sejtése volt ugyan, mégis reménykedett, hogy nem igaz. Teljesen homályos, zavaros emlékképei voltak csupán arról a szörnyű éjszakáról, arról a pár óráról, amikor teljesen elvesztette a kontrollt. Alig akart hinni a szemének. Ez a személy a fotókon nem lehet ő. Remegő kézzel elővett a borítékból egy rövid levelet, ami a fényképek mellett volt, de habozott elolvasni.

Soha senki nem láthatja ezeket a képeket. Főként Victor nem, aki joggal várja el tőle, hogy illendően és tisztességesen viselkedjen. És ő tisztességes is, bár ezek a fotók épp az ellenkezőjéről tanúskodnak. De hát honnan sejthette volna…

Könnyektől égő szemmel futotta át a kártyára írt sorokat, és halkan felsóhajtott.

Ki képes ilyesmit tenni vele?

Az a kevés ember a szűk környezetéből mind szereti, jót akar neki, a két legjobb barátnője nemrég búcsúzott el tőle. Mindketten őszintén fájlalták, hogy Stuttgartba költözik. És Schmidtke kisasszony, a házvezetőnőjük sem lenne képes soha ilyen alávalóságra. Különben sem mesélt senkinek a Metropolban töltött éjszakáról.

Akkor mégis ki?

A kártya kicsúszott a kezéből. Forró könnyek csorogtak végig az arcán. Kétségbeesett mozdulattal törölte le őket.

Hibát követett el. Vakká tette a halál és a gyász, miután elveszítette az addig legfontosabb embert az életében, a hiszékenysége és a csalóka remény áldozatául esett, amikor a gyökerei után kutatott.

Égették a szemét a könnyek.

Rászedték. Csak így lehetett. Valaki aljas céljaira használta fel őt.

Ezen az éjszakán nem jött álom a szemére. Csak forgolódott a puha tollpaplan alatt, felkelt, újra visszafeküdt az ágyba, ivott a vízből, amit odakészítettek neki, és kétségbeesetten törte a fejét.

Csak akkor jutott elhatározásra, amikor a felkelő nap első sugarai betűztek a földig érő nehéz sötétítőfüggönyök rései között.

2. fejezet

Stuttgart, A. Rothmann zongorakészítő műhelye, 1926. május 3.

Anton Rothmann már hajnal óta talpon volt. Be kellett ütemeznie a hangversenyzongorára szóló új megbízást, kikalkulálni, mennyi anyagot rendeljen, hány munkaórára lesz szüksége az elkészítéséhez. Ugyanakkor állt még néhány befejezésre váró zongora is a műhelyben. Anton különleges kialakítású zongorákra szakosodott, az általa készített hangszerek testének vagy a formája, de többnyire inkább a színe vagy a mintája tért el a klasszikus változatokétól. Elsősorban intarziás munkái tették ismertté, ezek még Amerikából is hoztak neki megrendelőket.

A stuttgarti Augustenstrassén álló műhelyt friss fenyőfa intenzív illata töltötte be, de enyv és lakk szagát is lehetett érezni a levegőben. Ezen a reggelen még egyedül volt, és miután szokása szerint körbejárt, ellenőrizte a raktárt, a szerszámokat, a hőmérsékletet, megállt egy kész asztalzongora előtt, amit aznap délután kell kiszállítaniuk. Elégedetten szemlélte a művét, finoman végigsimított a simára lakkozott diófán. Így lecsukva nem is lehetett sejteni, hogy az asztallap tökéletesen működő billentyűs hangszert rejt.

Felhajtotta a két részre osztott asztallap alsó részét, majd végigfuttatta az ujjait az elefántcsont billentyűkön, szám szerint mind a nyolcvanötön. Lenyomott egy C-hangot, végigzongorázta a hangskálát, majd leütött néhány akkordot. Végül odahúzott egy kis széket, és eljátszotta a Who’s Sorry Now című dalt, amit nemrég zongorázott el egy New York-i megrendelője, és nyomban meg is tetszett neki. Lenyűgözte a zene, amely az Újvilágból jött Európába, és egyszerre volt idegen hangzású, ugyanakkor hihetetlenül zseniális. Néhány zenészbarátjával alapítottak egy kis jazz-zenekart, ahol felváltva különböző hangszereken szólaltatták meg ezt az erőteljes, vad zenét. Egy ideje már koncerteket is adtak, egyebek közt a Café Merkurban és – a nyári hónapokban – a Stadtgartenben.

A zene volt a mindene, amióta a nővére, Judith több mint tizenöt éve vásárolt egy használt Bechstein zongorát, és berendezett a villában egy zeneszobát. Bár Judith a hangszert eredetileg a fiának, Martinnak szánta, aki egészen kicsi korától fogva kimagasló zenei tehetségnek bizonyult, Antont is rögtön elbűvölte a zongora. Amikor a nővére észrevette, hogy mindig megpróbálja eljátszani a darabokat, amiket Martintól hallott, ő is járhatott zongoraórára, és hamarosan teljesen beszippantotta a zene világa. Ám miközben Martin elsőrangú zongoraművésszé nőtte ki magát, Antont egyre inkább a billentyűs hangszerek mechanizmusa kezdte érdekelni. Aztán már csak egy kis lépés kellett a zongoraépítéshez.

Anton lehunyta a szemét, és a Charlestont kezdte játszani, James P. Johnson egyik új dalát. Miközben ujjai könnyedén suhantak a billentyűkön, váratlanul egy finom vonású lányarc jelent meg lelki szemei előtt: egy mogyoróbarna szempár, telt ajkak, szőke haj. Elise.

Minden átmenet nélkül improvizálni kezdett Beethoven egy másik, Elisének szóló ismert zeneművére, belevitte a Charleston lendületét, jellegzetes hangsúlyait, és így derűs, magával ragadó karaktert adott a kompozíciónak, amelynek lágy hangvételű eredetije igen találóan tükrözte Elise finom lényét.

Teljesen elmerült a zenében, így nem hallotta, hogy valaki belép a műhelybe.

– Reggelt, Anton!

Anton ijedten fordult hátra.

– Alois! Jézusom, a frászt hoztad rám!

Alois hangosan felnevetett.

– Na ja, dolgozni kéne, nem klimpírozni.

– Ez is munka – vágott vissza Anton, de azért óvatosan lecsukta az asztalzongora billentyűfedelét, felállt, és visszatette a széket a fal mellé. – Örülök, hogy látlak. Annyi a munka, hogy mostanában nem volt időm benézni hozzád. Mi hozott ma ide, Alois?

A hófehér hajú, görnyedt hátú Eberle tősgyökeres stuttgarti volt. Nehézkesen ült le a székre, amit Anton a fal mellé állított.

– Tudod, hogy a hátam rendetlenkedik – szabadkozott bocsánatkérőn.

– Persze, érezd csak otthon magad! – mondta Anton. – Mindjárt hozok neked kávét.

– Hagyd csak! – felelte az öreg. – Már ittam egyet ma reggel. De, Anton, amiért jöttem – tért mindjárt a tárgyra –, a fivéred járt nálam.

– Karl? Az új csokoládéautomaták miatt?

– Nem, nem azok miatt. Az automatákat már az új részlegben készítik.

– De te is tervezel még új modelleket Victornak.

– Hát persze. A különlegesebbeket. Csokoládéautomaták nélkül unalmas lenne az életem.

– El tudom képzelni – felelte Anton. – De akkor mit akart Karl? Tudod, hogy én nem igazán foglalkozom a gyár dolgaival.

– Észrevettem – bólogatott Alois. – Ahogy azt is, hogy neked és Karlnak valami gondotok van egymással.

– Ezt miből gondolod? – lepődött meg Anton.

– Nyilvánvaló. Az utóbbi időben folyton le akarjátok harapni egymás fejét.

– Amíg nem kell együtt dolgoznunk, nincs gond – adott Anton kitérő választ. Ő is tisztában volt persze azzal, hogy Karl és közte jó ideje igen feszült a hangulat.

– Én úgy látom, mintha Karl csöppet sem törődne a véleményeddel, sőt sokszor épp az ellenkezőjét teszi, mint amit te javasolsz – állapította meg Alois. – Így aztán érthető, ha csalódott vagy.

Anton a fűrészporral lepett ablakhoz lépett, és kinézett.

– Nem. Én nem nevezném csalódottságnak. De jobb szeretek a magam ura lenni, nem függeni senkitől, főképp nem Karltól. Egyszerűen teljesen mások vagyunk.

– Ah, szamárság, annyira nem vagytok különbözőek. Csak folyton csatáztok egymással, ami mostanában egyre jobban elfajult.

– Gondolod? – fordult az öreg felé Anton kétkedő arccal. – Én nem hinném, hogy bármiféle harcban állnánk egymással.

– Te talán nem. Karl viszont igen. Belőled lett valaki, a saját lábadra álltál. Karlnak ez nehezen megy. Ő még mindig a nővéretektől és a férjétől függ. Karlnak is saját sikerélmény kell, és ezt nem kapja meg.

– De hát Judith és Victor támogatja, amiben csak tudja.

– Túlságosan is a hóna alá nyúlnak, legalábbis én ezt gondolom. Így nem tudja megmutatni, mire lenne képes. Pedig egy fiatalembernek szüksége van rá, hogy bizonyítson.

Anton eltöprengett Alois szavain.

– Ebbe így még sohasem gondoltam bele – ismerte be végül.

– Ez csak az én véleményem – mondta Alois. – Végül is Karl dolga. Neki kell tudnia, mit akar.

– Így van, Alois. De persze szívesen segítek neki. Hogy egy napon ő is megtapasztalhassa, milyen az, ha a saját erejéből ér el valamit. – Anton tekintete végigsiklott a műhelyén, és hirtelen határtalan elégedettséget érzett. Aztán az öregre pillantott. – A csokoládégyárban én sem vittem volna semmire.

– Nagyon is meg tudlak érteni, Anton – mondta az öreg. – Én sem lennék képes álló nap valami irodában kuksolni, mert ez várt volna rád. Börtönben érezném magam. Mi ketten már csak olyanok vagyunk, hogy mindig kell valamit csinálnunk a kezünkkel.

– Ez is igaz. Ám mindenekelőtt úgy akarom vezetni a vállalkozásomat, ahogyan jónak látom. Bármennyire is nagyra tartom a nővéremet és a sógoromat, pontosan tudom, hogy nem szívesen engedik ki a kezükből a gyeplőt.

– Hát, keményen kellett küzdeniük a gyárért. Ez nyomot hagy az emberen.

– Teljesen megértem – felelte Anton. – És persze le is vontam a konzekvenciát. Lehet, hogy Karl úgy érzi, magára hagytam?

– Lehetséges.

– Mégis úgy gondolom, mindenki maga felelős a saját boldogságáért, Alois. A bátyám is.

– Engem a must tesz boldoggá – jegyezte meg Alois szárazon.

Anton elnevette magát.

– A szerénység elnyeri méltó jutalmát. – Odalépett az öreghez, és a vállára tette a kezét. – Elmondod végre, miért ment el hozzád Karl?

– Azt kérte, készítsek egy hanglemezt csokoládéból.

– Ez nem is olyan rossz ötlet.

– Igaz, bár nem könnyű feladat.

– Eddig még mindig mindennel megbirkóztál – jelentette ki Anton bizakodón.

– Azért nem mindennel – válaszolt Alois. – És ezzel a csokoládélemezzel bajban vagyok.

– Mégis miért?

– Meglehetősen drága mulatság. – Alois helyzetet változtatott a széken. – Új gépekre lenne szükségem hozzá. És szeretnék saját zenét felvenni rá. De ennyi pénzt nem tudok megelőlegezni. Pedig nagyon jó ötletnek tartom a lemezt, és jó volna, ha Karl ki tudná próbálni magát ebben. És persze már kísérleteztem is kicsit.

– A csokoládé-hanglemezzel? És?

– Egyet már csináltam – kacsintott Alois huncut arccal.

– Mondd már! Le lehet játszani? – firtatta Anton.

– Hah! Persze hogy le lehet. – Aztán Aloist mintha kissé lelombozta volna valami. – De még nem vagyok elégedett – ismerte be. – Nagyon recseg a hangja. És kattog is. Ahhoz, hogy eladható legyen, dolgoznom kell rajta.

Anton elgondolkodott.

– Ez tényleg remek ötlet, bár nem egészen új. A Stollwerck egyszer már kijött valami hasonlóval, igaz, hogy az gyerekeknek készült. Emlékszem azokra a kis játék gramofonokra, amelyeken csokoládélemezekről gyermekdalokat lehetett lejátszani. Legkésőbb a harmadik alkalom után persze megettük a lemezeket.

Eberle elvigyorodott.

– Csoda, hogy egyáltalán meghallgattátok, és nem faltátok fel rögtön őket.

Anton felnevetett.

– Igazad van, tényleg csoda. – Azután elkomolyodott. – Mindenesetre felmerül a kérdés, akkoriban miért nem kapták fel jobban ezt az újdonságot, hiszen egyetlen konkurens cég sem kezdte el gyártani. És hogy Karl valóban jó üzletet tudna-e csinálni ezzel.

– Ezt az újmódi zenét akarja felvenni rájuk, amit te is folyton klimpírozol.

– Szóval a csokoládét akarja kombinálni a szvinggel? Nagyon csábító. – Anton ismét eltöprengett. – Tudod, mit, Alois? Beszélek a zenészbarátaimmal, biztosan lenne kedvük ilyesmihez.

– Meglehet. De a zenét rögzíteni kell. Ahhoz pedig megfelelő berendezésekre van szükség.

– Igaz. Ezért is kell először Judithtal és Victorral megbeszélnie. Nem lenne szerencsés, ha a tudtuk nélkül tervezgetne, pénzt ölne bele. Nem is beszélve arról, hogy ők tudnának rendes kalkulációt készíteni.

– Igen – mondta Alois lassan –, bár attól tartok, így megint kivennék a kezéből az egészet. Azon gondolkodj, hogyan tudnánk ezt megoldani! Beszélhetnél te a nővéreddel. Vagy esetleg megelőlegezhetnéd a pénzt Karlnak. – Nehézkesen feltápászkodott a székről. – Most már mennem kell. Te majd találsz valami megoldást, ebben biztos vagyok.

– Te meg tovább bütykölsz a csokoládéból készült hanglemezen, jól gondolom?

– Hah! Hát persze. De nem csak azon, ami csokoládéból készült. Ha már ilyesmibe vágom a fejszém, akkor nemcsak a csoki érdekel, hanem az igazi sellakborítású lemez is, főként az. És ismersz. Ha már egyszer ráharaptam, folyton ezen jár az agyam. – Alois jelentőségteljes pillantást vetett Antonra. – És megépíteni egy ilyen felvevő gépet, az már valami, mindenáron meg akarom próbálni… Ezért is lenne jó, ha minél hamarabb elhatározásra jutnál.

– Jól van – bólintott Anton. – Valamikor benézek hozzád egy pohárka mustra, és meglátjuk, mit tehetek.

– Jöhetsz bármikor. A hordó tele van.

– Jó tudni – nevetett Anton. – Örülök, hogy láttalak, Alois!

Alois Eberle köszönésképp intett a kezével, majd elcsoszogott az ajtó felé.

3. fejezet

Hamburg kikötője, ugyanazon a napon

Kicsit megtántorodott, ahogy a hajó meglódult. Visszanyerte az egyensúlyát, és felkapta a két kofferét, hogy amint kikötött a hatalmas óceánjáró, elsőként hagyja el a fedélzetet.

Összehúzott szemmel figyelte, ahogy a dokkmunkások a kötélbakok köré tekerik a vaskos köteleket a rakparton. A fedélzetről kezdték leereszteni a kikötőhidat. A hatalmas hajótest nagyot zökkenve néhányszor még nekiütközött a rakpart kőfalának, azután véget ért az útja.

Bár május volt, Hamburg hűvös, borús idővel fogadta, dideregve húzta össze a kabátját. A közép-amerikai klíma kegyesebb volt az emberhez. Miközben a kikötőmunkások elkezdték kipakolni a rakományt, elhagyta a hajót, és az alacsonyan lógó felhők alatt próbált tájékozódni, merre induljon.

Sok minden változott itt, amióta több mint húsz évvel ezelőtt az éjszaka leple alatt felszállt egy Mexikóba induló hajóra, hogy elmeneküljön a hitelezői elől. Most, hogy ismét német földön állt, hirtelen megrohanták az emlékek, úgy érezte, mintha tegnap lett volna, amikor az utolsó titkos pókerpartijára ment a stuttgarti Elzászi taverna hátsó termébe.

Számtalan éjszakát töltött el ott, kezdetben a nagy nyeremény reményében, később azért, hogy visszanyerje, amit elvesztett. Aztán eljött a nap, amikor már nem volt mit menteni.

Miután az apja nem volt többé hajlandó kifizetni a tartozásait, forró lett a lába alatt a talaj. Egy csalárd barát fenyegetései és néhány kétes alak felbukkanása végül nem hagyott neki más választást: menekülnie kellett.

Letette a bőröndjeit, és körülnézett.

Rengeteg hajó sorakozott a rakpart mentén, mindenütt dokkmunkások jöttek-mentek, furcsa volt ez a nagy nyüzsgés a mexikóiak ráérős lazasága után, amihez már annyira hozzászokott.

Kiáltozás, beszédfoszlányok ütötték meg a fülét. Német szót hallani egyszerre tűnt szokatlannak és otthonosnak. A hosszú évek során csupán német kereskedőkkel beszélt az anyanyelvén, már régóta a spanyol állt közelebb a szívéhez, de elég jól tudott angolul és franciául is, mivel sokat üzletelt kakaófelvásárlókkal a világ minden tájáról.

Felharsant egy hajókürt, ami az idő múlására figyelmeztette. Korántsem ért még véget az útja. Megragadta a két koffert, vetett egy utolsó pillantást az Elba szürke vizére, és elindult a főpályaudvar felé.

A tengeren töltött napok során annyira megszokta a hajó imbolygó mozgását, hogy hiába érzett már szilárd talajt a lába alatt, eltartott egy darabig, amíg biztosabban tudott lépkedni, miközben a dokkmunkásokat kerülgette, akik targoncáikkal szinte ellepték a rakpartot.

Végül megérkezett az Elba alatt átvezető alagút bejáratához emelt markáns épület elé.

Amikor belépett a kapun, majdnem nekiütközött egy idősebb úr.

– Ezer bocsánat – szabadkozott a jól öltözött úriember. – De újra meg kell szoknia az embernek, hogy szilárd talaj van a lába alatt.

– Kétségtelenül.

– Ön messziről jött? – vette fel a beszélgetés fonalát az idős úr, miközben lefelé haladtak a lépcsőkön.

– A tengerentúlról. – Igazából semmi kedve nem volt beszélgetni, de nem akart modortalan lenni. – És meglehetősen kimerített az utazás.

– Jómagam is messziről jövök. New Yorkból.

– Ó, New Yorkból? – kérdezett vissza udvariasságból. – Üzleti úton volt?

– Látszik rajtam? – nevetett az öregúr. – De valóban így van. Esseni vagyok, a Krupp gyár megbízásából sokat utazom.

– Gyakran jár New Yorkba?

– Nem csak New Yorkba, más amerikai városokba is. És ön honnan érkezett?

– Veracruzból.

– Ah, Mexikó. Szintén üzleti úton járt ott?

– Nem, én ott élek.

– Veracruzban? Milyen izgalmas!

Közben leértek a lépcső aljára, és elindultak a csempézett falú alagúton át.

– Kakaóültetvényem van Mexikóban. – Igazából nem akart magáról beszélni, de az idős úriember közvetlen modorával szinte kicsalogatta belőle a szavakat.

– Ó, az aztán a jövedelmező üzletág.

– Csakugyan.

Úgy látszik, az öregúr észrevette, hogy nem akar erről beszélni, úgyhogy témát váltott.

– Majdnem ötszáz méterrel az Elba alatt sétálunk most. Hát nem hihetetlen, hogy egy folyó hömpölyög fölöttünk?!

– Valóban csodálatra méltó mérnöki teljesítmény. – Szinte erőszakkal kellett kipréselnie magából a pozitív választ. Mert valójában szorongással töltötte el, hogy egy hatalmas víztömeg alatt masírozik egy szűk alagútban.

– Kezdetben némelyek mauzóleumhoz hasonlították – somolygott az öregúr, mintha csak olvasott volna a gondolataiban. – De a többség örült az alagútnak. Roppant mód megkönnyíti a bejutást a városba.

– Amerikában bizonyára ennél bámulatosabb építményeket is lát. – Elviselhetetlenül hangosnak érezte a lépteik kopogását, amelyek visszhangot vertek a csempézett falakról.

– Hogyne – felelte a férfi. – Gondoljunk csak a Woolworth Buildingre vagy a Metropolitan Life Towerre! Ám ezek meg sem közelítik az alagút építőinek teljesítményét.

Nem jutott eszébe megfelelő válasz, így erre csupán bólintott.

– A mérnöki tudomány hamarosan még ennél is hihetetlenebb alkotásokkal kápráztat majd el – folytatta a beszélgetőtársa. – Gondoljon bele, mi minden történt csak az elmúlt évtizedek során! A villamosítás vagy a telefon… Repülőgépek! Egy napon leszállunk majd a Holdra is!

– Ez eléggé valószínűtlennek tűnik. Mégis hogyan oldanák meg technikailag?

– Ó, ne becsülje le a tudományt! A fejlesztés ugyan még gyerekcipőben jár, de márciusban bocsátották fel Massachusettsben az első folyékony hajtóanyagú rakétát. Bár kicsi volt és csupán ötven méterre repült, de véleményem szerint kezdetnek ígéretes.

– Talán igaza van. – Őt a technika soha nem érdekelte különösebben. – Mi ketten azonban biztosan nem érjük meg, hogy az ember Holdra száll.

– Mindenesetre én hiszek benne, hogy még ebben az évszázadban meghódítjuk a világűrt. Hogy a Holdra mikor kerül sor, az majd elválik. – Ezután az öregúr kifogyott a szuszból, így a szóból is, mivel odaértek a St. Pauliba vezető feljáróhoz, és fel kellett cipelniük a csomagjaikat a lépcsőn. Végül újra kiléptek a szabadba, a borongós városba.

– Akkor hát minden jót! – emelte meg az idegen a kalapját. – Bármikor is lép az első ember a Holdra, mi most megyünk tovább a magunk útján. Legyen szép napja!

– Köszönöm, önnek is.

Az öregúr után nézett, aki kifeszítette az esernyőjét, és sietve távolodott. Ő még álldogált egy darabig, kicsit kifulladt a lépcsőzéstől, kifújta magát, mielőtt továbbindult volna a szitáló esőben.

Az iménti beszélgetés fájó pontot érintett. A kakaóültetvényét.

Voltak jó évei. Igencsak jó évei, bőséges terméssel, ami sok pénzt hozott neki. Szigorú irányítása alatt rengeteg kakaóbab termett az ültetvényen, amelyhez évről évre további területet vásárolt.

Ráadásul ügyes kereskedő is volt. Európában talán csalónak nevezték volna. Mindenesetre nagyon sikeresnek bizonyult. És ezt régen senki nem nézte volna ki belőle, főleg az apja nem, a nagy hatalmú bankár. Az apja szemében mindig csak egy kövér naplopó volt, gyenge jellem, aki semmiben sem tűnt ki. Szégyenfolt az egyik legtekintélyesebb stuttgarti család becsületén.

Nos, a hasa nem lett kisebb, épp ellenkezőleg. Ám Mexikóban a fehér bőre és a világos szeme mellett ez csak növelte a tekintélyét. Hisz ez mutatta, megengedheti magának, hogy sokat, jókat egyen, körüludvarolták, ahogy az egy gazdag ültetvényesnek dukált. És megkapta a legszebb nőket is.

Egyet feleségül is vett, Fernandát. A lány még tizennégy éves sem volt, amikor kinézte magának, és hamarosan odavette az udvarházba. Azután vele élt, és meglehetősen kellemessé tette az életét. Először is nem csacsogott annyit, mint a többi nő, ráadásul tökéletes házvezetőnő volt, és zokszó nélkül tűrte, hogy ő szeretőket tart.

Minden szép volt és jó.

Vagyis az lett volna, ha nem lett volna Fernanda meddő, ez akár a tövis, úgy szúrt a szívébe. És ha nem lett volna a boszorkányseprű. Ez a gomba okozta szörnyű betegség megtámadta a kakaófáit, és annyira szétterjedt az ültetvényen, hogy az utóbbi években már a megélhetésükért kellett aggódnia. A teljes katasztrófát csak úgy lehetett elkerülni, hogy minden beteg ágat és termést le kellett vágni, el kellett égetni. Sok fát kénytelen volt teljesen kivágatni, helyettük újakat kellett ültetni.

Az ültetvény lassacskán kezdett újra életre kelni, de tudta, jó időbe telik, mire megint annyi nyereséget hoz, mint a korábbi években.

Ennek ellenére nem halasztotta el a németországi útját. Távollétében az intézője, Marcos gondoskodik arról, hogy rendben menjenek a dolgok. Igaz, kegyetlen ember, de neki odaadó híve, így biztos lehetett benne, hogy nem rövidíti meg, mire visszatér.

Volt ugyanis valami elintéznivalója Stuttgartban, amit már elég régen halogatott, ideje volt lezárni végre ezt az ügyet. Mert ezt még annál is megalázóbbnak érezte, hogy az apja megvetette.

Judith Rothmann.

Még mindig tompa fájdalmat érzett, ha rá gondolt, bár már sok-sok év telt el azóta. Soha nem felejti el, amikor az eljegyzésük estéjén rendezett bálon Judith az előkelő stuttgarti társaság előtt megszégyenítette. Voltaképpen ez lett volna élete legszebb pillanata, hiszen a két apa már rég megállapodott, hogy Judith és ő összeházasodik. Ám alig húzta remegő kézzel a lány ujjára a gyűrűt, Judith úgy bámult rá, mint egy leprásra, és kiviharzott a bálteremből.

Micsoda blamázs!

A két apa először összenézett, majd rá pillantottak, a vendégek arcán sajnálkozást, kárörvendő mosolyt vagy gúnyt látott. Az apja gyorsan intett a zenészeknek, hogy játszanak valami vidámat, elűzve ezzel a teremre telepedő kínos csendet.

Ő haladéktalanul távozott, bár Judith apja bizonygatta, hogy a lánya csupán nagyon meglepődött, és végül beleegyezik majd a házasságba. Arra már nem emlékezett, hogyan került ki a teremből. Arra viszont nagyon is jól, hogy Rothmann ígéretet tett, jobb belátásra bírja a lányát.

Ezért hát várt. Egy levélre, egy látogatásra. Aztán végre-valahára Judith küldött neki egy bocsánatkérő levelet az apjával – annyira nem ereszkedett le, hogy személyesen kérjen elnézést. Azóta már egészen biztos benne, hogy nem is Judith írta a levelet.

És aztán felbukkant ez a Victor Rheinberger is, egy egykori fogoly, egy közönséges jöttment. Egyszerűen gyereket csinált Judithnak, és ettől máris férji rangra emelkedett. Erről azonban csak évekkel később szerzett tudomást, amikor a húga, Dorothea levélben gratulált neki az esküvőjéhez, és ezt is megemlítette. Nyilván úgy vélte, miután ő is megnősült, már nem bántja a dolog.

De pont az ellenkezője történt. Dorothea levele felszakította a régi sebeket, és megerősítette abban, hogy egy nap elégtételt vesz mindenért, amit tettek vele.

Ezért is volt most itt.

Egy erős széllökés és egy gőzös hosszan szóló hajókürtje visszazökkentette a valóságba. Még mindig ott állt az Elba alatt vezető alagút déli kijáratánál. Összekapta magát, és elindult az egyre jobban zuhogó esőben a Hafenstrasse felé, hogy fogjon egy bérkocsit.

– Hová lesz a fuvar? – kérdezte a sofőr, miután felpakolta a bőröndjeit.

Lerázta a kalapjáról az esőcseppeket, amelyek finoman beterítették a kocsi bőrülését.

– A főpályaudvarra.

4. fejezet

Stuttgart, 1926. május 4.

Serafina a Schloßplatznál szállt le a 16-os villamosról. Időközben már egészen jól kiismerte magát a városban, egyedül is útnak indulhatott Degerlochból, nem szorult rá, hogy folyton kísérgessék – hála a jó tájékozódó képességének, valamint Judithnak meg Dorának, akik megmutatták neki a fontosabb útvonalakat Stuttgartban. A Hotel Marquardtba tartott, ami nem volt messze a villamosmegállótól. De egyelőre még habozott kicsit, hogy valóban jó ötlet-e odamenni.

Jobb kezében a Liloutól kapott kis kártyát szorongatta. Ujjaival idegesen babrálta, már alaposan összegyűrte. Jól teszi, ha meglátogatja? Lilou vajon emlékszik rá egyáltalán?

Körülötte nagy volt a jövés-menés, igazi nagyvárosi nyüzsgés. A Königstrasse és a Schloßplatz pompás épületei letűnt korok dicsőségéről tanúskodtak – a tekintélyes Königsbau, a grandiózus Új palota a jubileumi emlékoszloppal, a képcsarnok. A koronahercegi palota előtti hirdetőoszlopon színes plakátok virítottak, szenzációs szórakozást ígérve. Az egyik éppen Josephine Baker fellépését harangozta be.

A Königstrassén egymás mellett sorakoztak az üzletek, a kirakatok fölé napvédő vászontetőket feszítettek ki. Jó pár száz méterrel lejjebb Serafina felismerte a pályaudvar markáns tornyát is.

Járókelők mentek el mellette a járdán, némelyek sietősen, mások ráérősen sétálgatva a kellemes tavaszi napsütésben. Az úttesten kerékpárosok, automobilok, motorkerékpárok kerülgették egymást vagy a villamost – pöfögve, zakatolva, dudálva, a lármába olykor belevegyült a villamos éles csengetése is.

Ám mindent összevetve mégis sokkal nyugodtabb a légkör Stuttgartban, mint Berlinben, gondolta Serafina. Főként az emberek mások, zárkózottabbak, tartózkodóbbak. Bár Victor szerint ez csak első ránézésre tűnik így. Ha jobban megismeri az ittenieket, láthatja majd, hogy segítőkész, odaadó és a maguk módján szívélyes emberek élnek itt.

És mintha csak a város meg akarta volna mutatni, hogy lakói cseppet sem távolságtartó különcök, három fiatal nő keresztezte az útját. Nagyjából vele egykorúak lehettek, egymásba karolva sétáltak, vidáman csevegtek, nevetésük messzire elhallatszott. Lezser, egyenes szabású, épp csak térd alá érő ruhát viseltek, rövidre vágott hajukat szoros kis kalap takarta. A szájukon élénk színű rúzs, a szemük feketével kihúzva.

Serafina addig nézett utánuk, amíg a Königsbau oszlopsora alatt végigsétálva le nem kanyarodtak a Régi palota irányába. Legszívesebben csatlakozott volna hozzájuk, mert bár a ruhák és a sminkelés terén ő azért visszafogottabb volt, amióta Stuttgartban élt, egyre jobban megkedvelte a független, modern nők laza „flapper” stílusát.

Lesimította magasan záródó, krémszínű batisztruháját, ami jóval térd alá ért, a szegélyére finom kis virágokat hímeztek. Vékony szalag hangsúlyozta a csípőjét, de már ő is homlokba húzott világos színű harangkalapot hordott, ami szépen mutatott sötét haján. Tudatosan választotta az öltözködésében ezt az egyszerű, modern stílust, ami szinte minden környezethez passzolt.

– Segítségére lehetek valamiben, kisasszony? – szólította meg egy elegánsan öltözött idősebb úr, akinek feltűnő hófehér pofaszakálla volt.

Serafina irritáltan kapta fel a fejét.

– Ó, nem, köszönöm. Eligazodom.

– Akkor jó. Csak gondoltam…, az volt a benyomásom, hogy nem idevalósi – mosolyodott el a férfi bocsánatkérőn. – És talán nem tudja, merre menjen. De ha nem így van… Legyen szép napja! – Megemelte a szalmakalapját, és ment tovább.

Serafina is elindult. Úgy látszik, eléggé tanácstalanul ácsoroghatott a járdán.

A szálloda csak néhány lépésre volt. Judithtól megtudta, hogy a Hotel Marquardt Stuttgart egyik legjobb, legpatinásabb szállodája, a világ minden tájáról érkeznek ide előkelő vendégek, köztük sok híresség is.

Serafina végigfuttatta pillantását az impozáns saroképületen, középen a homlokzatból kiugró, zárt erkélyeket látott, közöttük szobrokkal díszített, karcsú oszlopokat. A kő- és kovácsoltvas erkélykorlátokról dús virágeső omlott alá. Végül belépett a Schloßstrasséról nyíló főbejáraton.

A szálloda előcsarnokában régi idők előkelő légköre fogadta. A nemes faborítás, világos tapéta, süppedős fotelok szolid eleganciát sugároztak, és nagyvilági hangulatot teremtettek.

– Segíthetek, hölgyem? – szólította meg egy libériás hotelszolga.

– Lilou Roche-hoz jöttem – felelte Serafina, még mindig a kezében tartva a kártyát, amelyre Lilou nagy szálkás betűkkel írta fel a nevét.

A hotelszolga gyors pillantást vetett a kártyára, majd megkérte, hogy várjon egy pillanatot.

Várakozás közben Serafina a jövés-menést figyelte az előcsarnokban.

Egy idős házaspár – láthatóan amerikaiak – éppen ingerülten tett panaszt a recepciónál, hogy túl zajos szobát kaptak. Aztán karjában egy mopsszal egy hölgy sietett el Serafina mellett, émelyítően édeskés parfümfelhőt hagyva maga után. Egy fiatal nő igyekezett lépést tartani vele, talán a társalkodónője, miközben munkaadója seregnyi utasítással látta el.

Az egyik sarokban három férfi szivarozott, kalapban, kabátban. Kicsit olyan benyomást keltettek, mintha valami összeesküvést szőnének. Serafina hegyezte a fülét, de túl messze állt ahhoz, hogy halljon valamit.

Éppen egy fiatal pár lépett be az ajtón – valószínűleg nászutasok, mert nagyon szerelmesnek tűntek –, amikor a hotelszolga visszatért.

– Roche kisasszony a szobájában várja önt. Jöjjön velem, kérem!

Serafina bólintott. Követte a fiatalembert a puha perzsaszőnyegen a patinás, díszes felvonóhoz.

A harmadik emeleten szálltak ki.

– 301-es szoba – mutatott a hotelszolga a hosszú folyosó felé. – Óhajtja, hogy odakísérjem?

– Köszönöm, nem szükséges – felelte Serafina, majd némi borravalót nyomott a fiatalember kezébe.

– Ha segíthetek még valamiben, kisasszony, a recepciónál megtalál. – A hotelszolga zsebre tette a pénzt, meghajolt, majd visszalépett a liftbe.

A felvonó áttört mintás rézajtaja kattanva becsukódott, Serafina pedig elindult a hosszú folyosón. A 301-es szoba a legvégén volt. Az ajtóhoz érve most már nem tétovázott, rögtön bekopogott.

Bentről halk hangok szűrődtek ki. Majd egy kutya vakkantott.

Aztán kitárult az ajtó, egy fehér törpespicc rohant elő, és felugrált Serafinára.

– Coco! Arrête! – utasította rendre Lilou a kiskutyát, és visszahúzta a strasszkövekkel kirakott nyakörvénél fogva. Aztán Serafinára pillantott. – Ah, ma chère, Serafina! De örülök. Gyere csak be!

Öltönynadrágot viselt fehér blúzzal, zakó most nem volt rajta, pomádéval hátrasimított rövid hajában nyílegyenes választék húzódott. A kezében cigaretta parázslott.

Serafina belépett a diszkréten besötétített, cigarettafüstös szobába.

– Gondolom, nekem akkor most mennem kell, chérie. – Fiatal nő lépett Lilou mellé, két kezébe fogta az arcát, és szenvedélyesen szájon csókolta. – Ha látogatód van. – Végigmérte Serafinát, féltékenység villant a szemében.

– Jól van, Milly. Később találkozunk. – Lilou megsimogatta a vörös haját, a lány nyilvánvalóan a barátnője volt.

– Remélem, nem tart sokáig – húzta el a száját Milly.

– Tart, ameddig tart – torkolta le Lilou.

Milly egy utolsó pillantást vetett Serafinára, majd kiment a szobából.

Amikor eltűnt a folyosó kanyarulatában, Lilou átkarolta Serafinát, majd halkan becsukta az ajtót.

– Nagyon örülök, hogy eljöttél.

A kiskutya továbbra is ott szaladgált a lábuk körül, felváltva ugrált fel a gazdájára és Serafinára.

– Coco! – szólt rá Lilou ezúttal erélyesebben. – Non! Couche!

A kutya erre halk vakkantással a helyére vonult, a nagy franciaágy lábánál heverő takaróra.

Lilou cigarettával kínálta Serafinát, de ő a fejét rázta.

– Non?

– Nem, köszönöm.

– Jól van. De ülj már le!

Serafina helyet foglalt az ablaknál álló két kényelmes fotel egyikében.

– Iszol valamit? – Egy kis asztalkán nyitott üveg pezsgő állt.

– Köszönöm, de nem.

– Biztos nem? – Cigarettával a kezében Lilou töltött magának egy pohár pezsgőt, majd leült a másik fotelba. – Ma este is van előadás. Eljössz megnézni? A stuttgarti publikum imádja Josephine-t.

– Szívesen jönnék, de nem tehetem.

– Nem teheted?

– A féltestvérem családjánál lakom itt Stuttgartban. Nem szeretném, ha…

– Á, értem, nem akarsz rossz benyomást kelteni. – Lilou közelebb hajolt Serafinához, aki erre önkéntelenül hátrahőkölt. Lilou elvigyorodott, és hátradőlt a fotelban.

Berlinben nem volt szokatlan a szerelmi viszony nők között. Serafina azonban idegenkedett az ilyesmitől.

– Ne aggódj, ma chère! – mondta Lilou szenvtelenül, majd nagyot kortyolt a pezsgőből. – Legyünk egyszerűen csak barátnők!

Serafina bólintott, örült, hogy Lilou nem vette rossz néven a reakcióját.

– Szóval nem az előadás miatt jöttél. És nem is miattam. Akkor hát? Szeretnéd megismerni Josephine-t? Együtt vacsorázhatunk vele ma este.

– Nem – felelte Serafina. Szörnyen gyámoltalannak érezte magát, ami különben nem volt jellemző rá.

Lilou az arcát fürkészte.

– Nem? Mégis miért vagy itt akkor ma?

Serafina nagyot sóhajtott, összekulcsolt kezét az ölében fekvő táskájára ejtette.

– Bajban vagyok…

– Ah! És azt szeretnéd, ha segítenék?

– Igen.

Lilou kiitta a pezsgőjét, majd az üres poharát méregette.

– Tényleg nem akarsz inni egyet? Úgy könnyebben tudnál mesélni.

Válasz helyett Serafina gyorsan kinyitotta a táskáját, elővette a kompromittáló fotókat, amiket átnyújtott Lilounak.

Ő elnyomta a cigarettáját, átlapozta a fotográfiákat, majd elismerően füttyentett.

– Oh, là! Ezt nem is néztem volna ki belőled. – Végigmérte Serafinát. – En fait… igazából mégis. Megvan benned hozzá a tűz.

– Itt egészen másról van szó.

– Álmodozónak látszol a képeken. Ezt az egyet kivéve nagyon szépek… – Lilou megkopogtatta a legfelső fotót.

– Nem voltam magamnál. Alkoholt ittam. És aztán volt valami fehér por… – Serafina kétségbeesetten tárta szét a kezét. – Onnantól semmire sem emlékszem, érted?

– Kokain.

– Tessék?

– Kokaint adtak neked. Felszívtad az orrodba?

– Igen.

– Az alkohollal együtt a kokain csodás álmokat hoz.

– Rémálmokat. – Serafina elővette a fényképek mellé írt üzenetet is a táskájából. – De a legrosszabb ez itt…

Lilou elolvasta a néhány rövid sort.

– Hát ez… Ez aljasság.

Serafina bólintott. Összeszorult a torka.

– Természetesen segítek neked – jelentette ki Lilou azonnal, és vigasztalón Serafina karjára tette a kezét. Együttérző, kedves gesztus volt. – Courage! Nem olyan lány vagy te, aki hagyja magát megfélemlíteni, ugye?

– Tulajdonképpen nem.

– D’accord. Akkor most mesélj el mindent, amire emlékszel!

Serafina akadozva beszélni kezdett.

Lilou újabb cigarettára gyújtott, kifújta a füstöt, és figyelmesen hallgatta. Időnként bólogatott vagy közbekérdezett. A higgadtsága megnyugtatóan hatott Serafinára.

– Azt mondod, Anita Berber is ott volt? – kérdezte Lilou, amikor Serafina befejezte.

– Igen.

– Jól ismerem Anitát. Néhány évvel ezelőtt együtt dolgoztunk.

– Ő nagyon… nyitott.

Lilou elmosolyodott.

– Művészetet csinált a botrányosból. Már most… hogy is mondják… élő legenda. De nem elég erős ehhez az élethez. – Felparázslott a cigarettája, ahogy beleszívott. – Ismered A bűn, a rémület és az eksztázis táncai című előadását?

– Nos, igen… hallottam róla.

– Ó, hát persze, te még nagyon fiatal vagy. Pár évvel ezelőtt táncolta. Sebastian Drostéval. Botrányos volt, de zseniális. – Lilou ábrándos tekintettel nézett maga elé. – Szereti a nőket is, meg a férfiakat is.

Serafina érezte, ahogy kellemetlen szorongás lesz úrrá rajta.

A Lilou kezében lévő képekre meredt. Azon az éjszakán jóhiszeműen megbízott vadidegenekben, akik a nagyvárosok éjszakai életében mozogtak. Teljesen kiszolgáltatta magát. Lehet, hogy ebben a pillanatban ugyanezt a hibát követi el? Lilou vajon tényleg segíthet neki?

– És mit keresett Anita azon az éjszakán a Metropolban? – kérdezte Lilou. – Fellépett ott?

Serafina nyugalmat erőltetett magára. Nemigen van más választása, mint bízni Lilouban, ha Victor és a felesége nélkül akarja megoldani a problémát.

– Igen. De igazából azért mentem oda, hogy megtudjak valamit anyámról.

– Anyádról?

– Ő… ő is táncosnő volt.

– Ah! Très intéressant. Csak volt?

– Nem tudom, hol van most, és mit csinál. – Serafina felsóhajtott. – Egészen kicsi voltam, amikor elhagyott.

– Te pedig meg akarod találni.

– Természetesen. Ha él még egyáltalán.

– Tudod a nevét?

– Nem. Nagyon keveset tudok róla. De láttam pár fényképet.

– Ki beszélt neked róla?

– Apám. Ő nevelt fel. De mindig nagyon szűkszavúan válaszolt, ha anyámról kérdeztem. A nevét soha nem mondta. Ha anyámról volt szó, a hallgatás falába ütköztem.

Lilou elnyomta a cigarettáját, és elgondolkodva Serafinára nézett.

– Anita Berber ismerte anyádat?

– Gyerekkoromban találtam egy közös fotót róluk. Megőriztem egy könyv lapjai közé rejtve.

– Akkor ismerniük kellett egymást… vagy még most is kapcsolatban állnak.

Serafina bólintott.

– De ez még nem minden. Volt egy üzenet is.

– Üzenet? – hajolt előre Lilou.

– Igen. Borzasztóan naiv voltam, már magam sem tudom, miért hittem el. Mindenesetre röviddel apám halála után kaptam egy levelet, amelyben az állt, hogy sok mindent megtudhatok anyámról, ha azon a bizonyos estén elmegyek a Metropolba. Azt gondoltam, Anita írta a levelet, bár az aláírást nem tudtam kibetűzni. Annyira izgatott lettem, hogy eszembe sem jutott megkérdőjelezni az egészet.

– És odamentél. Aminek aztán ez lett a következménye – lobogtatta meg Lilou a fotókat.

– Igen.

– De nem Anita küldte a levelet.

– Nem. Megmutattam neki a régi fotót anyámról, de azt mondta, nem tud róla semmit. Már éppen indultam volna haza, amikor megkínáltak egy pohár pezsgővel…

– Jól van. Mindenképpen Anitától induljunk el, hiszen ő ott volt azon az estén.

– És hagyta, hogy… – Serafina a képekre mutatott – …ilyen ocsmány fotográfiákat készítsenek.

– Anita nyilván semmi rosszat nem látott ebben. Számára természetes így pózolni. – Lilou a homlokát ráncolta. – Azt viszont tudnia kell, kik szerepelnek még a fotókon.

Serafina hitetlenkedve meredt rá.

– Nincs benne semmi rossz?

– Higgy nekem! – Lilou legyezőszerűen szétterítette a képeket a kezében. – Rossz az a férfi, aki arra használja ezeket, hogy megzsaroljon.

– De miért? – tördelte a kezét Serafina. – Nem is ismerem.

– Ő azonban ismer. És ez elég neki. Ha jövő héten Berlinbe utazom, megpróbálok találkozni Anitával. Esetleg meg tudja mondani, hogyan történt ez az egész. És akkor talán hamarosan azt is kideríthetjük, ki áll mögötte.

Lilou bizakodónak tűnt. Serafina óvatosan fellélegzett. Úgy látszik, nagyon is komolyan gondolta, hogy segít. Most először érzett valami halvány reményt, amióta a kezébe kerültek a fényképek.

– És most hogyan tovább?

– Majd kigondolom. – Lilou végigsimított szigorúan hátrafésült haján. – Két nap múlva délután gyere el újra!

Serafina érezte, hogy ezzel vége a beszélgetésnek, összeszedte, majd a táskájába dugta a fotográfiákat és a mellékelt kártyát.

– Akkor holnapután – mondta, és felállt. – Köszönöm, Lilou.

– Ah, ez csak természetes. Mi, nők tartsunk össze! – Lilou kacsintott, majd ő is felállt. Erre persze Coco is felpattant, és ugatva szaladt mellettük az ajtóhoz. – Jól van – nyugtatta Lilou a kiskutyát, majd kitárta Serafina előtt az ajtót. – És tudod, mit? Nagy kedvem van hozzá, hogy egyszer és mindenkorra móresre tanítsuk ezt az alakot.

5. fejezet

Stuttgart, Schocken áruház, 1926. május 5.

– Ez az illat minden napszakra megfelelő, nagyságos asszonyom – magyarázta Elise kedvesen, és megmutatta a láthatóan igen jómódú, koros hölgynek az igényes kivitelezésű üveget, amelyet stilizált méhecskék díszítettek. – Csupán estére választanék valamivel testesebb parfümöt.

Az idős dáma odatartotta a csuklóját, hogy az eladólány rácseppenthessen a drága illatból, összedörzsölte a másik csuklójával, majd megszagolta.

– Valóban csodás illata van. Virágos, ám decens. Pont, ahogy szeretem.

– Après L’Ondée. Igen kifinomult kompozíció árnyalatnyi ibolyával, írisszel és vaníliával – bólintott Elise. – Après L’Ondée pedig annyit jelent: eső utáni idő. Szokatlan, mutatós üvegbe zárva.

– Igaza van, kisasszony, az üveg is nagyon csinos. Csomagolja be nekem, kérem, én kicsit még körülnézek ebben a szép áruházban!

– Hogyne, nagyságos asszony, csak nyugodtan – felelte Elise készségesen.

Örült, hogy ilyen jól kezdődik a nap. Alig negyedórája nyitották ki a Schocken fivérek nemrég átadott áruházának kapuit, és máris özönlöttek a kíváncsi vásárlók. Már csak az újdonság varázsa miatt is vonzotta az embereket a modern épület az esténként kivilágított felirattal, a belső térben csillogó fabútorokkal. Az áttekinthetően és mutatósan elrendezett áruválaszték nézelődésre csábított, volt itt minden, a kelendő hétköznapi termékektől a válogatott különlegességekig, és az árakat is úgy kalkulálták ki, hogy mindenki találjon magának valami megfelelőt, ne csak a gazdag stuttgartiak.

Elise boldog volt, hogy itt kapott eladói állást. Lelkesen vetette bele magát új munkájába – bár azt kicsit sajnálta, hogy nem a textilárukhoz került. Mindenesetre azonnal alaposan utánanézett a különféle szappanoknak, arckrémeknek, fogpasztáknak és hajápoló szereknek, meg persze elsősorban a híres parfümmárkáknak – mindent tudott már az illatok összetételéről, a gyártásról.

Szerette a munkáját. Nem csupán azért, mert itt elismerést kapott. Hanem mert az egész napot kellemes illatok bódító felhőjében tölthette, ami igazi felüdülést jelentett a padlóviasz maró szagától és az illemhelyek bűzétől terhes, áporodott levegőjű bérházhoz képest, ahol idős szüleivel lakott.

Mivel éppen nem jött újabb vevő, Elise gyors pillantást vetett a kis zsebtükrébe, és megigazította világosszőke haját. Csak nemrég vágatott magának divatos, lágy hullámokba rendezett bubifrizurát. Az apjának persze nagyon nem tetszett, vég nélküli lamentálásával aztán szokás szerint az anyját is meggyőzte, bár Elise meg volt győződve róla, hogy neki tulajdonképpen nagyon is tetszett az új frizurája.

De mindegy is, ők már csak ilyenek. Jóval túl jártak már a hatvanon, és mintha még mindig a régmúlt időkben éltek volna, amikor a birodalomnak császára volt, Württembergnek pedig királya. Fiatal és öreg egy idő után már nem bírja elviselni egymást. Elise tudta, hogy ideje elköltözni, és a saját lábára állni. És meg is teszi, amint az anyagi helyzete engedi.

A helyéről, egy hosszú, polírozott diófa pult mögül, a szeme sarkából figyelte a vásárlókat, ahogy jöttek-mentek előtte. A háta mögött hatalmas üvegvitrinek álltak. Két fiatal hölgy sétált el előtte, de szemlátomást jobban érdekelték őket a szemben kiállított bőrtáskák, mint az illatszerek.

Elise éppen neki akart látni, hogy szépen elrendezze a háta mögötti üvegpolcokon a parfümös flakonokat és a többi illatszert, amikor hirtelen egy férfi ismerős alakja bukkant fel nem messze, és egyenesen felé tartott. Úgy érezte, minden erő kimegy a tagjaiból.

Ez nem lehet! Ő? Itt?

Egy pillanatra behunyta a szemét, de amikor újra kinyitotta, a férfi nem tűnt el, még mindig ott volt. Sőt egyre közeledett. Elise térde elgyengült.

Mit keres Anton Rothmann kora reggel az áruházban? Saját bevallása szerint annyi most a munkája a műhelyben, hogy semmi másra nem marad ideje. Ma talán mégis szakít egy kis időt másra is? Rá?

A jóképű zongorakészítő rögtön belopta magát Elise szívébe. Eddig kétszer találkozott vele, és azonnal észrevette, hogy a férfi nem csupán jóvágású, de kedves és figyelmes is. Nagyon is el tudta képzelni, hogy valami komolyabb is lehet ebből, sőt erre vágyott. Jobban, mint bármi másra. Talán nem azonnal, de majd idővel, ha jobban megismerik egymást.

A férfi egy pillanatra megállt, hogy szemügyre vegyen egy dobozka rózsaszappant. Elise türelmetlenkedni kezdett, önkéntelenül tett felé pár lépést a pult mögött. Közben kissé zavartan végigsimított mutatóujjával a sima felületen, mintha egy nem létező porszemet törölne le. Örült a látogatásnak. A férfi nyilván meg akarja lepni a munkahelyén, ami kedves gesztus tőle. Hiszen ő már járt a zongorakészítő műhelyben. Ott találkoztak először, amikor nemrég a színház megbízásából odaküldték, hogy felkérje egy hangversenyzongora javítására. Miután elmondta, mi a baj a hangszerrel, beszélgetni kezdtek általános dolgokról, Elise új állásáról az áruházban, a férfi munkájáról, zongorákról, zenéről – vagy egy órát csevegtek. Anton csak akkor vált szűkszavúvá, amikor a családjáról kérdezte. Csupán annyit árult el, hogy a csokoládégyáros Rothmannokkal áll rokonságban.

Elise felpillantott. Anton Rothmann már csak pár lépésre volt tőle, barátságos mosollyal közeledett felé. Nagyot dobbant Elise szíve. Elnézte a férfi markáns vonásait, hollófekete haját, magas termetét – de a viselkedése valahogy nem illett abba a képbe, amit a néhány együtt töltött óra alatt kialakított róla. Most kissé fölényesnek tűnt, és a feltűnően divatos ruházata is szokatlan volt, de talán csak nem ismerte még eléggé. És nem is volt olyan közvetlen, mint eddig, ezért Elise is tartózkodón mosolygott.

– Jó napot, kisasszony! – köszönt a férfi, és nem túl udvariasan épp csak megbökte ujjával a szalmakalapja karimáját. – Meg kell mondanom, itt aztán tényleg csodás a kínálat szappanokból és parfümökből.

– A legjobb a városban – felelte Elise, kicsit feszélyezetten a formális megszólítás miatt. Ez valami vicc?

– Remek! Ugyanis különleges illatot keresek… nos, egy hölgynek. – Elvigyorodott, és végigfuttatta a pillantását a polcokon sorakozó flakonokon, aztán Elise alakján is. Ilyen nyíltan eddig még nem mutatta ki az érdeklődését, gondolta Elise. Arcátlanságnak kellett volna éreznie, de ehelyett ismeretlen, bizsergető érzés járta át, mintha ezernyi pillangó szárnya simogatná belülről.

Most valóban venni akar nála egy parfümöt, hogy aztán neki ajándékozza? Kicsit szokatlan módja az udvarlásnak. Ugyanakkor szokatlanul sármos is. És izgató.

A hasából induló bizsergést most már az egész testében érezte.

– Nos? – szólalt meg a férfi.

Elise csak ekkor jött rá, hogy eddig meredten bámulta.

– Ó, nos… igen… – kezdte dadogva, de nem találta a szavakat.

– Valami baj van? – vonta fel a férfi az egyik szemöldökét. Úgy tűnt, őszintén csodálkozik.

Elise finoman megrázta a fejét.

– Nem, minden a legnagyobb rendben, uram…

– Rothmann.

– Igen, persze… Rothmann úr – hebegett Elise elképedve.

Semmi kétség, ő az.

Anton Rothmann áll előtte.

De az isten szerelmére, miért vet rá ilyen csábos pillantásokat, és közben miért tesz úgy, mintha nem ismerné? Teljesen összezavarodva próbálta megérteni a helyzetet. Mi ez az egész?

Egy nőnek keres parfümöt, ezt mondta. De nyilvánvalóan nem neki.

Hogy lehet ilyen arcátlan? Idejön a munkahelyére, úgy tesz, mintha nem is ismerné, és elvárja, hogy parfümöt ajánljon neki egy másik nő számára. Elise egyetlen eddigi hódolója sem vetemedett volna soha ekkora pimaszságra.

– Nos, kisasszony, akkor tud valamivel szolgálni? – Alig leplezett ingerültség érződött a férfi hangjában. – De mindenképpen valami modern legyen.

Elise legszívesebben kérdőre vonta volna a viselkedése miatt, mégis uralkodott magán, inkább kikeresett három parfümöt a kínálatból. Ujjait idegesen futtatta végig a polcokon, az egyik drága üveget majdnem le is ejtette. Végül kitette a három flakont a férfi elé a pultra.

– Mit szólna a Shalimarhoz Guerlaintól? – mutatott az első üvegre, majd levette a legyezőt formázó kupakot, és szórt pár cseppet egy zsebkendőre. – Ez az illat mostanság nagyon divatos. – Félretette a büszkeségét, csak a munkájára koncentrált. Nem akarta, hogy a férfi észrevegye, menynyire sérti a viselkedése. Ha valóban nem emlékszik rá, akkor valami baj lehet a fejével. Ha viszont igen – és Elise ebből indult ki, hisz nemrég töltöttek el együtt egy csodálatos délutánt a Wilhelmában –, akkor nagyon csúnya játékot játszik vele. Egyik esetben sem érdemli meg, hogy a jövőben akár csak egyetlen gondolatot is pazaroljon rá.

– Nagyon különleges – mondta a férfi, orrához emelve a zsebkendőt. – Tényleg nem rossz.

– A híres Shalimar kert ihlette a kreációt. Ez Pakisztánban van, Lahorban.

– Milyen érdekes – mondta a férfi, és a Guerlain elegáns flakonja elé tette a zsebkendőt. – Megismerhetném a többi illatot is? – Pajkos fény villant a szemében.

Elise értetlenség helyett most már haragot érzett. A férfi pimaszsága határtalan. Kétségkívül mulat rajta, a szemében jelentéktelen eladólányon, aki balga módon beképzelte magának, hogy ő udvarol neki. Ő, a gyáros fia, akinek saját zongorakészítő műhelye van. De úgy látszik, Anton még a régi értékrend szerint gondolkodik, tehát úgy véli, rangban jóval fölötte áll.

Szótlanul cseppentett a másik két parfümből is egy-egy zsebkendőre, amiket a férfi elé tolt.

– Nahát, ezúttal nincs mellé magyarázat? Ön rendkívül tájékozottnak tűnik, kisasszony, nem szívesen mondanék le erről a lehetőségről. – Megint felvonta az egyik szemöldökét. Nyilván bizalmas gesztusnak szánta, de Elise csak a parfümökre nézett.

– Tulipe noir – mutatott az egyik zsebkendőre. – A Coudray parfümháztól, citrom, bergamott, rózsa és bogyós gyümölcsök a fejillatban. A szívillatban visszatér a rózsa, jázminnal és szegfűvel kombinálva. Az alapillatban végül előjön a cédrus, a pézsma és a pacsuli is. – Közönyös hangon darálta el mindezt, mintha a Neckaron közlekedő sétahajók menetrendjét olvasta volna fel.

– Aha – bólintott a férfi most már nem túl lelkesen. – Nos, jó. Az üvege alapján ez tetszik a legjobban. – A harmadik parfümre mutatott, amelynek szándékoltan egyszerű, szögletes formája teljesen eltért a másik kettőtől.

– Chanel No. 5 – mondta Elise. – Ez itt a legújabb parfümünk, nagyon exkluzív. Kivételes véletlen, hogy már árusíthatjuk – sehol másutt nem kapja meg Stuttgartban.

– Csakugyan?

– Igen, és egy véletlennek köszönhetően jött létre, a parfümőr figyelmetlensége révén.

– Nahát, nem sok a két véletlen egyetlen parfüm esetében? – A férfi halkan felnevetett, úgy tűnt, mulattatja a lány magyarázata.

– Túl sok aldehid került az elegybe – folytatta Elise rendületlenül, bár érezte, hogy a férfi nem igazán veszi komolyan, és ezt az információt egyébként sem a vásárlóknak szánták, de kibukott belőle.

A férfi közben élvezettel szívta be az illatot.

– Ahhoz képest, hogy túl sok aldehid került az elegybe – utánozta Elise kifejezésmódját –, elképesztően finom ez az illat.

– Coco Chanel kivételesen tehetséges – vágta rá Elise kissé csípősen.