Table of Contents

Címoldal

Mottó

Ajánlás

Előszó

A katonaidő

Menetelések

Az odaút

Hogyan lettem cipészmester

A katonai kórházban

Az ellátás

Népi németek a táborban

Újra cipészmester

Létszámellenőrzésre sorakozó

A vasút

Kultúrcsoportok

Hatósági húsvizsgálat

A gyermekotthon

Kihallgatások

Még egy nyár a katonai kórházban

A temetkezési csoport

A halászat

Postaforgalom

Újra a gyermekotthon, másodszorra

Teherautó-lopás

Az Antifa – Antifasiszta bizottság

A fürdő

Az új tábor

Büntetésből áthelyezve

A hazautazás előkészületei

A hazatérés

A haza köszönete

Köszönetnyilvánítás

Képmelléklet

Copyright

EWALD PICK

SZIBÉRIA – A VILÁG VÉGE

NÉGY ÉV OROSZ HADIFOGSÁGBAN

Személyes Történelem

Budapest, 2021

A népek többnyire megértenék egymást, ha a hatalmasságok nem szítanának gyűlöletet.

Antonie Pick

Azon bajtársaim emlékének ajánlom e könyvet, akik már nem tértek vissza hazájukba, és hozzátartozóiknak, akik oly sok éven át hiába várták őket.

ELŐSZÓ

Barátaim, ismerőseim, végül unokáim is sok éven keresztül újra és újra feltették a kérdést: „Miért nem írod már le egyszer a szibériai évek eseményeit?” Nos, a válasz mindig az volt: „Nem lehet mindenki író, én legalábbis nem vagyok az.”

Az elmúlt években sok könyvet olvastam olyan emberektől, akik szintén éveket töltöttek orosz hadifogságban.

A Német Háborús Sírokat Gondozó Népi Szövetség idézte fel az akkori idők eseményeit, kezdeményezte leírásukat és közkinccsé tételét. Így vettem én is 83 évesen a bátorságot, hogy ezt megírjam.

A fogság utáni első években ezt nem tudtam volna megtenni, mert emlékeimről két évtizeden keresztül édesanyámon kívül senkivel sem beszéltem, vele is csak ritkán és nagyon keveset.

Hogy is tárhatom ezt most mégis a nyilvánosság elé? Nos, akkor kezdtem el ezekről az eseményekről beszélni, amikor a második feleségemet megismertem. Ő mindig nagy türelemmel és megértéssel hallgatott meg, és ezzel segített a történtek feldolgozásában.

Még ma is nehezemre esik írnom néhány eseményről. Ezért elhatároztam, hogy csak a szép emlékeket írom le, ha ez egyáltalán lehetséges, a többit pedig örökre temesse be a szibériai föld.

Mi, németek ma az egész világtól elvárjuk, hogy azok a dolgok, amelyeket egykor a szörnyű háborúban véghez vittünk, feledésbe merüljenek. A magam részéről abban szeretnék segíteni, hogy megértsük, egykori ellenségeink is tettek olyat, amit jobb, ha elfelejtünk.

Ezennel megbocsátani, figyelmeztetni, emlékezni és tisztázni szeretnék, mert a fiatal nemzedékünknek nincs tudomása arról, milyen is volt akkoriban. Más idők voltak, s azok, akik ezt nem élték meg, nem ítélkezhetnek.

A több mint négyéves fogságom ideje alatt nemigen ismertem meg olyan orosz embert, akik németjeink iránt komoly gyűlöletet érzett volna, bár mi az orosz népnek sok szenvedést okoztunk.

Ehhez talán az is hozzájárult, hogy sok orosz katona volt Németországban, és így népünket, országunkat máshogy láthatták, mint ahogy háborús propagandájuk szerint megismerhették.

Láttam egy anyát, akinek mindkét fia az ellenünk folytatott háborúban esett el, az egyik német katonának mégis egy szelet kenyeret adott, habár ő is nélkülözött. Ebben az asszonyban sem volt egy szikrányi gyűlölet sem.

Ezekben az években természetesen sok orosz emberrel találkoztam, de a legtöbbjüknél nem ellenszenvet, mondhatom, inkább rokonszenvet tapasztaltam. Immár kerek hatvan év távlatából elmondhatom, hogy az orosz embereknek szinte a barátjuk lettem. A sorsunk majdnem közös volt; amikor mi folyamatosan éheztünk, akkor az orosz lakosság sem volt jobban ellátva élelemmel, mint mi.

Mindamellett egyértelműen szeretnék az akkori orosz politikai szervektől elhatárolódni. Talán jobb lenne ezt a területet elkerülni. Egyes események kapcsán viszont egy kicsit mégis érintenem kell.

Nyomatékosan hangsúlyozom, hogy ez a könyv nem regény. Minden úgy történt, ahogy megírtam. Sok dologról nem teszek említést, amiről egyébként tehetnék, ugyanakkor a történetekhez semmit nem fűztem. Miután végül hozzáfogtam az íráshoz, minden esemény és a hozzájuk kapcsolódó nevek spontán, szinte rögtön eszembe jutottak.

Ezt a könyvet unokáimnak és a velük egykorúaknak is ajánlom, mert látniuk kell, hogy hová vezetett egy lelkiismeretlen diktatúra, s hogy mi, mint megtévesztett akkori ifjúság, ebben kezdetben lelkesen részt vettünk.

A velem együtt fogságba eső társaim – név szerint Hans Scholle főtörzsőrmester az Osnabrück melletti Neuenkirchenből, Eugen Gantert altiszt az Augsburg melletti Horgauból, Toni Mayerhofer a Landshut melletti Münchnerauból és Gustel Ziedler Rosenheimből – közül Mayerhofer, Ziedler és jómagam mégiscsak visszatértünk hazánkba, és ezt igen jó túlélési rátának értékelhetem.

Ha ez a könyv olyan benyomást keltene, hogy mindez nem is volt olyan rossz, azt kell mondanom, hogy mindannyiunk számára – számomra is – nagyon nehéz, sok nélkülözéssel járó évek voltak ezek, különösen az első kettő. Tulajdonképpen a legszebb éveinket rabolták el.

A pontatlanság elkerülése érdekében szeretném itt megjegyezni, hogy a következőkben gyakran használt tisztek megnevezés az orosz tisztekre vonatkozik, mivel ott német tisztek már nem voltak. Táborparancsnok viszont volt orosz és német is, ezt csaknem minden esetben fel is tüntettem.

Úgy gondolom, hogy a könyvben előforduló Antifa fogalmát is meg kell magyaráznom. Ez a szervezet a háború alatt alakult meg, és egy antifasiszta bizottságot jelentett. Valószínűleg először csak egy propagandacsoport létrehozása volt a cél, a háború után viszont ez a szervezet besúgószolgálatot teljesített, ugyanis a politikai rendőrség meghosszabbított karjaként működött, és így mi, foglyok és az oroszok is rettegtek tőle.

Amikor a megmaradottakról írok, akkor azokra az emberekre gondolok, akik az első telet túlélték. Néhányan közülük egy betegeket szállító transzporttal elindulhattak hazafelé.

Két tábor különösen rossz emlékként él bennem. Tastagol, ahonnan a ma is élő mettlachi Otto Gombert barátom érkezett. A másik az oszinnyiki tábor, ahonnan Willi Hauser jött.

A táborcsoportban volt két olyan tábor is, ahol német civileket tartottak fogva. Az oroszok az előzőleg elfoglalt német területekről egyszerűen vagonokba rakták őket, és még a háború befejezése előtt Szibériába szállították.

Mindenkit felpakoltak, aki útjukba került – idős férfiakat, akik nem voltak katonák, de lányokat, sőt anyákat gyerekeikkel együtt. Egy anyát négy vagy öt gyerekkel. Közülük a kis Bruno, aki tizenegy éves lehetett, mindig ott szaladgált a táborunkban. Ők is egy olyan táborból kerültek oda, amelyet 1946–ban zártak be, és mint túlélő megmaradottak csatlakoztak hozzánk.

A könyvben használt Szibéria megnevezés is pontosításra szorul. Igaz, hogy Szibéria közvetlenül az Urál után kezdődik, de a mi Szibériánk onnan még négy–ötezer kilométerrel távolabb volt keleti irányban. Minden ezer kilométerrel egyre messzebb voltunk a civilizációtól. Úgy gondolom, ez annak volt betudható, hogy amerikai fogságból jöttünk, és Sztálin egyszerűen ott akart eltüntetni bennünket.

Transzportunkkal együtt érkezett a magyar tisztek egy nagyobb csoportja is. Többnyire fiatal férfiak voltak, nagyrészt a mai Romániához tartozó területekről jöttek. Mindenféle rendfokozatúak voltak köztük, a zászlóstól az ezredesig. Tarnay ezredest táborparancsnoknak nevezték ki. Mivel a magyar tisztek idősebbek voltak, s ennélfogva nagyobb élettapasztalattal rendelkeztek, így igen gyorsan szinte minden jó munkát ők kaptak meg. Emiatt soha nem volt köztünk ellentét. 1947–től a magyarok hazatérhettek. Sajnos, így aztán nélkülöznünk kellett áldott jó tábori orvosunkat, dr. Zsoldos Ferencet.

A KATONAIDŐ

1939–ben, amikor a háború elkezdődött, tizennégy éves voltam. Nemzetiszocialista diktatúrában nőttem fel – egyébként mást nem is ismertünk. A szüleim még integettek a császárnak, amikor ifjúkori barátjával, Schorlemer báróval a falunkon átutazott. Én magam a weimari köztársaság egy „darabját” még megéltem. Csak hallomásból tudtuk, hogy milyen romlott az ilyenfajta demokrácia. Mi, fiatalok aztán azt követtük, amit a nagy vezér parancsolt nekünk.

Amikor kitört a háború, a barátom, Herbert és én attól féltünk, hogy a harcnak már rég vége lesz, amikor mi elég idősek leszünk hozzá. De máshogy történt. Már 1943 januárjában megkaptam az úgynevezett előállítási parancsot, amelyben az állt, hogy január 13–án a haza szolgálatába kell lépnem. Először munkaszolgálatra, aztán pedig – mily szerencse – a 33–as hírszerző osztagba kerültem.

Koblenzben kiképeztek távírásznak, mert az elhúzódó háborús időszak miatt jó távírászokból – különösen, akik a távolsági rádiózáshoz jól értettek – egyre kevesebb volt.

A kiképzésem után – csak 17 éves voltam akkor – egy másik alakulathoz helyeztek át.

Koblenzi tartózkodásom alatt gyakran kaptam vasárnap szabadnapot, s így sohasem felejtettem el az irodai altisztnek egy vagy több üveg jó moseli bort vinni. Ezért helyeztek át – legalábbis én így gondolom – egy valóban jó helyre.

A Kelet–Poroszországban lévő Bartensteinbe vezetett az utam, nem messze a Wolfschanztól (farkassánc), ahol a nagy vezér főhadiszállása volt. Bartensteinben egy laktanyablokk alatt rendezték be a hírszerzőközpontot.

Egy éjszakai pihenő után rögtön a Berlin melletti Zossenbe küldtek, mivel ott volt a hadsereg főhadiszállása. Itt találkoztam egy régi barátommal, aki Zweibrückenből jött, és Karl Wehrfritznek hívták. Együtt vettünk részt a koblenzi kiképzésen. Azt mondta, hogy bár itt tanulnunk kell, de így itt ki lehet bírni a háborút.

Egy hatalmas bunkerben folyt az oktatás, amelyet több kilométeres hossza miatt Zeppelinnek hívtak. A bunkerbe való bejutáshoz néhány napos oktatáson kellett részt vennünk, és esküt is kellett tennünk. Csak ezután kaptuk meg az úgynevezett Zeppelin–igazolványt. Ez jogosított fel bennünket a kulcsdokumentumok, vagyis a rádiókódok továbbítására.

A főstáb rövid idejű lembergi tartózkodása után az egész rádióállomást Magyarországra, Debrecenbe helyezték át. Egy szép fél évet töltöttem itt. Magyarország ebben az időben tejben–vajban fürdő ország volt.

Minden hónapban egyszer egyikőnknek felrakták a „lószerszámot”, ez egy bőrzeke volt, amit közvetlenül a bőrünk felett viseltünk. Elöl egy kis táska volt rászerelve, benne a titkos dokumentumok voltak. Kaptunk egy futárigazolványt, amely arra jogosított fel bennünket, hogy a vonat futárfülkéjében utazhassunk. Ez akkoriban szinte mindig üres volt. A futárfülkét csaknem kizárólag futárigazolvánnyal rendelkező tisztek használhatták. Akkor én még csak őrmester voltam, éppen ezért sokszor kérdőre vontak, hogy van–e jogom ezt a fülkét igénybe venni. Arról természetesen nem tájékoztattak, hogy milyen előírások vannak érvényben.

Abban az időben egész Kelet–Európában, a Balkánon, sőt még Olaszországban is jártam, minden incidens nélkül végeztem a feladatomat, ami nem mindig volt könnyű.

Talán sokaknak el kell magyaráznom, hogy milyen is volt egy rádiós csoport helyzete a vezető hírszolgálatban.

A századparancsnokság – ez a csapatot jelenti a csoportvezetőkkel együtt – Franciaországban székelt. Egy csoport 20–30 emberrel Olaszországban tartózkodott, egy Keleten és a Balkánon, amelyhez én is tartoztam. Voltak még további rádióállomások is, így például Flensburgban, Narvikban vagy Berlinben. Ezek, ha szükséges volt, kapcsolatot tudtak teremteni egymással.

Miután a front nyugaton elsöpörte a századunkat, keleten egy új rádióscsapatot kellett felállítani. Így azt a parancsot kaptuk, hogy Wolfstal után Pozsony közelébe telepedjünk át. Feladatunk az volt, hogy három–négy ember a csapatvezetőnk, Hans Scholle vezetésével állítson fel egy új századot.

Később még további rádiós csoportok érkeztek egységünktől. Ezt a vegyes csapatot járművekre pakoltuk. Járművekből, különösen masszív rádióskocsikból elegendő volt. Engem, egy fiatal altisztet és egy rádiós szakembert a csehszlovákiai Řečany nad Labemba küldtek felderítő csapatként. Feladatunk a szállás megszervezése volt.

Így birtokba vettük az iskolát, és boldogok voltunk, hogy századunk a hosszú út után végre megérkezett. Nekem a századnál kellett maradnom, a rádiós csapatom többi tagja a vezérkarhoz ment, amely a közelben állomásozott.

Már 1945 márciusát, áprilisát írtuk. Nálunk ugyanúgy zajlott minden, mint békeidőben. Közben egy százados századparancsnokként érkezett hozzánk, de a rádiózáshoz semmit sem értett. Kérdéseinek egyike az volt, hogy ki jogosult itt a titkos dokumentumok továbbítására. Ez volt ugyanis az egyetlen dolog, amit az utolsó tanfolyam anyagából megjegyzett.

„Hát igen, van nekünk egy Pickünk, mily véletlen, ő még a hadsereg legfelsőbb különítményének a Zeppelin–igazolványával is rendelkezik!” Véleménye szerint azonban ez így nem volt rendben, mert ehhez a feladathoz legalább altisztnek kell lenni. Főtörzsőrmesterem, hogy minden előírásnak eleget tegyünk, gondoskodott hát arról, hogy altiszt legyek.

Egy nap az a hír jött, hogy nyugaton fegyverletétel van folyamatban. A főtörzsőrmester, akivel már régóta együtt dolgoztunk, odajött hozzám, és azt mondta: „Azt szeretném, ha mindketten a vezérkarhoz kerülnénk, mert itt már nincs rám szükség.”

Mivel ott nem voltak rádióskocsik, azokat elvittük magunkkal. Az iskola udvarán elég sok volt belőlük. Így kerültünk mindketten Dybilasz tábornok vezérkarához.

A vezérkarnál a mi jó neuenkircheni Scholle főtörzsőrmesterünk úgy berúgott, ahogy én embert részegnek még nem igen láttam. „Pick – motyogta –, ne árulj el, hisz én csináltam belőled altisztet!” Mintha azt érezte volna, hogy ő lesz az első közülünk, aki örökre Szibériában marad.

Két nap múlva gyülekeznünk kellett, mert a tábornok kívánt hozzánk szólni. Elmondta, hogy 1945. május 8–án letették a fegyvert, és mi abban a szerencsés helyzetben vagyunk, hogy több száz kilométerre a frontok között tartózkodunk. Azt ajánlja, hogy várjunk még két–három napot, és utána nyugat irányában kitesznek bennünket.

Még egyszer átolvasta a hágai egyezményeket, eszerint nem leszünk hadifoglyok, ha fegyverek nélkül – a vezérkarnál néhány pisztolyon kívül mással egyébként sem rendelkeztünk – érkezünk az amerikaiakhoz.

Két nappal később Toni Maxerhof és én levettük a nagy antennát a tetőről, és minden ment a maga jól szervezett módján – vagyis elindultunk nyugat felé.

Időközben egy mezőn az összes fegyvert leraktuk, és boldogok voltunk, hogy mindezektől megszabadultunk. Így érkeztünk meg a böhmerwaldi Strakonicébe. Egy amerikai katona egy mezőre irányított bennünket, ahol már ezrek tartózkodtak.

A mező felső részén, a híres Graf vadászpilóta stábja mellett találtunk egy helyet, ahol azt csinálhattunk, amit akartunk.

Elterjedt a hír, hogy egy felrobbantott híd miatt nem tudunk továbbmenni. Nem mindenki hitte ezt el, s gyalog nekivágtak az útnak. Senki sem akadályozta őket ebben. Wintenberg és a német határ nem volt messze. Ha a csehek ezeket a „magányosokat” elkapták, csúnyán helybenhagyták őket.

Néhány nap múlva az a hír terjedt el a táborban, hogy itt átadnak bennünket az oroszoknak. Este mozgásba lendültek a járművek. Aztán először láttunk amerikaiakat, akik kis páncélosokkal eltorlaszolták a vasúti átjárókat és hidakat.

Éjszaka aztán visszamentünk a régi helyünkre.

A következő reggel egy repülőgép röpcédulákat szórt. Az állt rajtuk, hogy az amerikai tábornok biztosít bennünket arról, hogy nem adnak át az oroszoknak. Holnaptól százas csoportokban irányítanak át bennünket a német határon.

A következő napon valóban mintegy kétszáz gyalogos kezdte meg a kivonulást, de hogy hová, azt sosem tudtuk meg. Este újra megérkezett a már ismerős repülő a röpcédulákkal, amelyeken az állt, hogy holnaptól az egész tábort feloszlatják, s a következő reggelre készenlétben kell állnunk járműveinkkel.

Már hajnalok hajnalán amerikai teherautók egész sora érkezett, amelyeket a gyalogosoknak kellett megpakolniuk. Elindultunk, hiszen megvolt a rádióskocsink, s volt elegendő benzinünk. Közöttünk állandóan egy amerikai jármű haladt. Amikor aztán egy kis hegycsúcson áthaladtunk, meglepetésben volt részünk. Szabályos kis gyerekkatonák álltak ott, és csak azt kiabálták: „Urr–urr–urr.” Még évek múlva is hallottam a fülemben a kiáltást.

Néhány kilométer után Kassánál egy mezőn lévő táborba vezényeltek bennünket.

A járműveket az út másik oldalán állítottuk le. Járműveinken minden volt az oroszok számára, ami csak egy győzelmi ünnepléshez szükséges. Teherautónként konyak, pálinka, és ami sokkal fontosabb volt, néhány száz asszony.

Nem tudom, hogy lehetséges–e, de csak a jó dolgokról szeretnék ebben a könyvben írni. Így tehát az a legjobb, ha a következő éjszakáról nem szólok.

Éjszaka senki sem mozdulhatott. Így a szürkület beállta után egy lány mászott be a hálózsákomba – amelyet Magyarországon csináltattam – azzal a kéréssel, hogy maradhasson ott lent a lábamnál olyan kicsire húzva össze magát, amennyire csak tudja. Ahogy kérte, úgy lett. Így szabadult meg az éjszaka szörnyű eseményétől. Ő volt Liesa Mathiesen, aki köszönetként hazatérte után az első életjelet adta rólam szüleimnek. Ezért a mai napig hálás vagyok.

Mindezeket csak annak igazolására írtam le, hogy hogyan is állt a dolog az amerikai tábornok becsületszavával.

MENETELÉSEK

A második estén hirtelen felbukkant egy fiatal hadnagy, és közölte velünk, hogy holnaptól ezt a mezőt kiürítik, s százfős csapatokban mindenkit egy valódi táborba vezényelnek. A fiatal hadnagynak kötés volt a karján, valószínűleg megsebesült.

A következő napon rajtunk volt a sor, a hadnagy nem ment el az előző csapattal. Ő nem vizsgált át bennünket, nem úgy, mint kollégái. Véleményük szerint erre azért volt szükség, mert terhek nélkül könnyebben tudunk menetelni. Így szabadultam meg én is a Zeiss–Ikonta fényképezőgépemtől. Kár volt érte.

Gyülekezésre szólítottak, jött egy őr, kiszámolt száz embert, és elindultunk. Két óra menetelés után azt, ami nehéznek bizonyult, eldobtuk, hisz nem tudtuk, hogy meddig menetelünk még. Az őrünk jó ember volt, megengedte, hogy a közelben lévő patakból igyunk, mivel nagyon meleg volt.

Estefelé megálltunk egy tónál. Jött egy autó, levest és kenyeret hozott. „Meglátjátok, az oroszoknál elegendő ételt fogunk kapni” – vélte néhány társam.

A tó mellett éjszakáztunk. Az őr kért bennünket, hogy senki ne szökjön el, mert a száz embert át kell adnia. Mivel nagyszerű fickó volt, a következő napokban a hátramaradottakat bevettük sorainkba. Volt köztük egy férfi, aki a háború idején hosszú időt töltött Oroszországban, így elég jól tudott oroszul. Ő fordított nekünk. Megkértük, mondja meg az őrnek, ha jó lesz hozzánk, ajándékot is kap tőlünk. A menetelés végén ezt meg is kapta. Habár már átkutattak bennünket, mégiscsak összejött két öngyújtó, egy óra és még sok más dolog.

A második napon útközben eleredt az eső. Nem nagyon esett, de ahhoz eléggé, hogy vizesek legyünk. Estefelé egy fenyőrakáshoz értünk, alatta minden jó száraz volt. Megkértük őrünket, hogy itt táborozzunk le. Egyetértett vele, de attól félt, hogy megszökik valaki. Miután a félelemét egy kicsit elhessegettük, megérkezett a teherautó a levessel és a kenyérrel.

Időközben néhányan elmentek a bokorba vagy még egy kicsit távolabb, ott találtak egy gazdátlan lovat, s magukkal hozták. A Wehrmacht tulajdona lehetett, mert reagált a német vezényszavakra. Így lett hát egy lovas őrünk, aki nagyon büszke volt az ő szürkéjére. Később, amikor már elértük a tábort, egyszerűen elengedte a lovat, így szegény pára újra gazdátlanná vált.

Néhány nap múlva egy erdőrészben temérdek egykori katonát találtunk. Őrünk csak száz embert vihetett be a táborba, mi ennél többen voltunk. Száznyolcan–száztízen lehettünk, ezért azt mondta, hogy a többiek egyszerűen tűnjenek el, vagy később menjenek a táborba, mert ő csak száz embert adhat át. Ezek voltak az első benyomások az orosz fegyelemről. Egy réten sorakoznunk kellett, újra megmotoztak bennünket. Megint találtak ezt–azt, de az órám még mindig megvolt.

A menetelésünk véget ért, s mivel elég jó őrünk volt, mindez elviselhetőnek tűnt. A lábunkon keletkező hólyagok hamar begyógyultak. A legkellemetlenebb azonban az volt, hogy újra és újra orosz katonák egész sora támadt ránk, és alaposan kifosztottak. Ha őrünk ezt észrevette, rögtön közbelépett. Egyszer annyira eldurvult a dolog, hogy lőtt egyet, persze csak a levegőbe.

Miután betereltek bennünket az erdőbe, kaptunk egy századparancsnokot, akit Sercnek hívtak. A következő napon fürdenünk kellett, utána tetűirtás következett. A tetvek eddig ismeretlenek voltak számomra. Ettől függetlenül a ruháimat a tetvetlenítő kályhába kellett dobni, s aztán zuhogó esőben egy jéghideg tóban kellett megfürödni. A tetűirtás után a ruháimat nem találtam meg. Később felismertem elszenesedett maradványait a tűzhely aljában.

A következő napokban szakadatlanul esett az eső. A több tízezer katona számára szörnyű időszak volt. Ezek voltak az első benyomások – nem is sejthettem, mi áll még előttünk –, ezért ez az időszak örökre az emlékezetembe vésődött.

De ez csak a kezdet volt. Körülbelül két hét múlva – ezt az időszakot az erdőben töltöttük, miközben szakadatlanul esett az eső – az a hír járta, hogy a tábort lassacskán ki kell üríteni. Nemsokára ránk került a sor, így megint a mezőre mentünk. Néhány évvel ezelőtt felkerestük ezt a mezőt Otto Gomberttel, aki szintén velem volt a táborban. Ma kemping áll ezen a helyen.

Jött a parancs, száz fő alkothatott egy csoportot. Nagy tolakodás következett, mivel sokan szerettek volna együtt maradni. Ha megvolt a száz fő, többen nem csatlakozhattak hozzájuk. Az őr az orosz tiszttel kétszer is átszámolta a csoportot. „Na, mars!” Az őr mögöttünk haladt. Zárt tömbben kellett menetelnünk, ami nem volt mindig könnyű, azért sokszor hadonászott felénk a fegyverével. Azt hiszem, az első órákban majdnem becsinált a nadrágjába, mert attól félt, hogy valaki megszökik. Nem akarta, hogy az erdőben aludjunk, ezért a mezőre terelt bennünket. Mint a birkanyáj, úgy kellett tülekednünk. Akinek a dolgát kellett végeznie, csak csoportosan tehette, s elkísérte őket a bokor mögé. Őrködött felettük, amíg a dolgukat el nem végezték. Időközben két „későn jövő” érkezett hozzánk a mezőre – ez gyakran előfordult –, így százketten lettünk. Enni semmit sem kaptunk. Előző napról maradt még egy rakás tészta, amit meg akartam sütni. Ebből szakított mindenki magának egy kis darabot. Később hallottuk, hogy más helyeken ételt osztottak. A mi őrünk ehhez nem volt elég élelmes. Így ő is, és mi is éheztünk.

A következő napon megérkeztünk a České Budějovice–i repülőtérre. Amikor a kapun bevonultunk, az ottani őrség nem számolta meg, hogy hányan vagyunk.

AZ ODAÚT

Utam valójában két részből állt. Az első rész České Budějovicétől a romániai Foksányig tartott. Negyvennégy másik férfival másztunk be a vagonba, akkor még mindannyian jó erőben voltunk. Mindenki megpróbált magának jó helyet találni. Közben arra is ügyelnünk kellett, hogy a rádiós csoport tagjai együtt maradjanak. Szempillantásokkal jeleztük egymásnak, hogy az úgynevezett vécé közelében nem ajánlatos helyet foglalni. Ez két lécből álló tákolmány volt, amelyeket V formában szögeltek össze, és az oldalfalba vágott lyukon keresztül vezettek ki.

Mivel a háború nemrég fejeződött be, el lehet képzelni, hogy nézett ki a vasúti hálózat, különösen a hidak. Valamikor a második napon az oroszok egy zsák száraz kenyeret öntöttek a vagonba, aztán néhány vödör vizet a benzineshordóba, amely már régóta ott állt. Ezzel intézték el két napra az ellátásunkat, az utazás állítólag nem tarthatott tovább. Rögtön el is indultunk először Ausztrián, majd Magyarországon át. Talán húsz kilométeres óránkénti sebességgel haladtunk. Minden állomáson megálltunk, és utánanéztünk, hogy van–e még egy kis maradék szén. Csak ritkán jutottak hozzá, így fáért megálltunk az egyik magyar falunál. Úgy tűnt, sikerült szerezni, mert valamikor az éjszaka folyamán elindultunk, de másnap újra megálltunk. A fa ugyanis az egész mozdonyt alaposan bekormozta. Aztán a Kárpátokban, miután egy új mozdonyt kaptunk, a vonat egy része leszakadt. Mi a vonat első részében voltunk, így mindebből nem sokat vettünk észre. Valamikor mégiscsak megérkeztünk Foksányba, ahol egy nagy táborba terelték a csapatot.