Biró Kincső: Üvegfiú

Copyright © 2026 by Biró Kincső

ISBN: 978 963 598 498 5 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Ribánszky Ágota

Korrektor: Ligeti Szilvia, Kővári Bettina

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: kortárs, romantikus

Prológus
Zsófi

CSAK AZT A RÉSZT MESÉLEM EL, amelynek ő is része. Bizonyítékokat gyűjtök arról, hogy szerettem, szeretni próbáltam.

Megmutattam neki a megperzselt szárnyaimat, ő pedig megmutatta nekem a hegeket a bőrén.

Nem tudok többé repülni. Nem fogok meggyógyulni, talán soha. De megtanulhatok együtt élni a sebeimmel.

Dorián

A  LÉGCSŐ ELZÁRÓDIK, öt-tíz percen belül bekövetkezik a szívhalál. A mesterségesen előidézett oxigénhiány izgalomba hozhatja a kéjérzetért felelős területeket az agyamban. Akár el is élvezhetek az utolsó perceimben.

De szerencsétlenül is alakulhat a helyzet. Magam alá üríthetek. Az arcom feldagad, vörös lesz, még a nyelvemet is kidugom, mint a döglött állatok a rajzfilmekben. Nem, nem lesz jó. Nem akarok gusztustalanul kinézni, még a koporsómban sem, és nem is lennék túl eredeti. Az önakasztás a leggyakoribb halálnem az öngyilkosok között.

Most a fürdőszobapadlón fekszem, és a vegyszereket nézegetem. Domestos, klór, vízkőoldó, lefolyótisztító. Ha rosszul sül el, túlélem, és fekélyek fogják borítani a szájnyálkahártyámat. Amint rám talál az apám, megitat velem három liter tejet, és bevisz a kórházba. Annyira nem rajongok a tejért, hogy három litert a testembe fogadjak belőle.

Nincsenek itthon nyugtatók. Semmi durva szer. Csak vitaminok és torokcukorkák. Lándzsásútifű-szirup, meg agyagos, hányingerízű hasfogó. Gyógyteák. Apa elzárta a késeket a kulccsal nyitható konyhaszekrénybe.

A borotvával nem bánok valami jól. Mármint még a hagyományos értelemben sem. Örökösen sebhelyek csúfítják a nyakamat és az arcomat, és sajnos nem a dögös módon. Biztosan borzalmas látványt nyújtanék, ha borotvapengével vágnám fel az ereimet.

Felállok, fázik a lábfejem a hideg kövön. Nincs kedvem felöltözni. Még nedves a hajam, a szempilláim összetapadtak. Megdörzsölöm a szemem.

Ott ragadtam, azon a májusi napon, amit egy átlagos szerdának hittem. Elvesztem az élő-lélegző pillanatok között. Naponta ezerszer idézem vissza Léna mondatait.

– Hamar visszajövök, ne csinálj semmi butaságot! – Dúdolva táncolt végig a szobán. Mindig úgy viselkedett, mintha valami videóklipben szerepelne. Túl sokat nézte az MTV-t.

Válaszul csak grimaszoltam, ahogy mindig. Tudtam, hogy visszajön, tehát el sem búcsúztam. De Léna soha többé nem tért haza.

Nem akartam elhinni, hogy a nővéremet szét tudta szaggatni egy autó, egy egyszerű fémszerkezet. Apa zokogott. Mint egy gyermek. Én nem éreztem semmit, csak a hideget.

Hajnali három körül megunom a forgolódást az ágyamban. Elsétálok a Nagyállomásra, a huszonkét emeletes elé, ahol Léna várt rám mindennap a suli után. Oda, ahol Léna már nem vár többé.

Galambürüléket rugdosok a kopott, szürke fal tövében. Várom az ébredést. Egy telefoncsörgést. Léna hangját. Várom, hogy angyalok hulljanak az égből, és elpusztuljon a világ.

De az idő nem áll meg. Az ég nem nyílik szét, nem hullanak véres angyalok a villamossínekre, sem a parkolóban ácsorgó szürke és fekete autókra. A világot nem érdekli Léna halála. Az idő nem tiszteli Lénát.

Lemegyek az aluljáróba. Mindig is gyűlöltem ezt a helyet. Sivár és mocskos. Ez a hely fogadja azt, aki a városba érkezik. Ledobom a hátizsákomat a földre, és előrángatom belőle a festékszóró tubusokat.

Reggelig festek, vagy csak egy-két óráig. Nem tudom. Tombolva és csúnyán teszem. Sírok is. Tombolva és csúnyán.

Nem jutok haza. Ott alszom az aluljáróban. Elgyengít a tehetetlenség és a harag. Nem tudok véget vetni a világnak.

Zsófi

ESIK. A VONAT ABLAKÁHOZ nyomom a homlokomat. Egy pillanatra eggyé válok az esővel, az elsuhanó fákkal és az ázott kismadarakkal. Bőrig fogok ázni.

Nem sokan ülnek körülöttem. Két idős hölgy egyforma, kékes bubifrizurával, pár unott arcú diák – sorstársaim. Egy elgyötört anyuka a szőke, pattogós kislányával. A kislány arcát színes csillámpor borítja, rózsaszín plüsspegazust szorongat a hóna alatt, kicsit irigylem érte.

Addig szurkolok az ablakon versengő esőcseppeknek, amíg meg nem érkezik a vonatom. Az aluljáróban eltorzult zajok visszhangzanak, minden csupa szürke és nyirkos, akár egy elvarázsolt barlangban. Csontos, fekete macska tekereg a lépcsőn, egy járókelő megszánja pár falat hússal a gíroszából. Azt képzelem, hogy valójában nem is macska, hanem vízköpő, az elvarázsolt barlang ura.

Féltem a bőröndöm túlterhelt kerekeit, lassan, óvatosan sétálok, míg váratlanul rá nem lépek valamire. Pont olyan reccsenés hallatszik, mintha valakinek a lábujját zúztam volna össze.

– Elnézést – mormolom, de nem kapok választ.

Kis híján felsikítok. Fekszik valaki a földön, akinek véletlenül összetapostam a kisujját. Véres a keze. Szédülök a pániktól. Hátrálok pár lépést, megbotlok egy festékszóró flakonban. Piros. Úgy szorítom a bőröndöm fogantyúját, hogy elfehérednek az ujjaim. Nem vér. Festék. Túl sokat képzelgek.

Biztosan kiürült a flakon, mire megalkotta vele a falon feszítő hatalmas festményt. Két összenőtt szívet ábrázol. Az egyikből virágok hajtottak ki, a másikba gombostűk fúródtak. A zöld csempén szétfolyt a festék, fekete és vörös patakok száradtak a falra.

Visszapillantok a lehetséges alkotóra.

Vajon melyik a te szíved? Bizonyosan az, amelyik úgy néz ki, mint egy tűpárna.

Sötétlila Converse cipőt visel. Nekem is pont ugyanilyenem van világosabb árnyalatban, csak én kicseréltem a fűzőjét horgolt csipkeszalagokra. A hosszú, tintafekete haja eltakarja az arcát. Miért rohan el mellette mindenki? Miért nem aggódik érte senki? Talán a nagyvárosokban megszokott az ilyesmi. Félholt alakok az aluljáróban. Vagy nem is létezik valójában, csak én képzelem ide?

A pulzusom hangosan dobol a halántékomon. Leguggolok, hogy megnézzem, létezik-e egyáltalán.

Finoman megrázom a vállát. Meleg a bőre a fekete pulóver alatt. Nincs alkoholszaga. Nincs mosdatlanságszaga. Nem hiszem, hogy hajléktalan. Nyöszörög, majd kinyitja a szemét. A gyomrom hirtelen bukfencet vet. Megragadom a bőröndöm fogantyúját, és amilyen gyorsan csak tudok, elrohanok.

Dorián

ARRA ÉBREDEK, HOGY VALAKI megérinti a vállamat. Kinyitom a szemem, egy pillanatra azt hiszem, sikerült megidéznem a világvégét, és egy bukott angyal szól hozzám. Ezüstszínű a szeme.

Biztosan csak álom. Nincs itt senki, egyedül én és a hideg padló. Hazasétálok. Semmi sem változott.

Léna halála óta nem nagyon járok suliba. Hónapokig senki sem tudott arról, mi történt. Az egész nyár eltelt némán és üresen. Szeptember első tanítási napján azonban az osztályfőnököm közölte a hírt az egész osztállyal, amíg én otthon „lábadoztam”. Olyan emberek is kifejezték nekem a részvétüket Messengeren, akikkel azelőtt egy szót sem váltottam.

Részvét. Hogyan tudnának velem együttérezni? Ne is érezzenek együtt! Senkinek sem kívánom ezt, még annak a kreténnek sem, aki két évig azzal fenyegetett, hogy levágja a „buzi farkamat”, és még a padomba is belekarcolta, hogy mekkora buzi vagyok. Neki talán mégis. Nem mintha bárki más kedvelne a suliban.

Az osztályfőnököm legszívesebben elégetne máglyán. Született Karen, csak súlyosan katolikus férfikiadásban. Meg van róla győződve, hogy meleg vagyok, ráadásul az erőszakos fajtából. Nem tudtam, hogy létezik olyan, hogy erőszakos meleg, de az ember mindennap tanul valamit.

Rendszeresen lemosatja velem a sminkemet, leveteti az ékszereimet. Nemegyszer utasított arra, hogy vágassam le a hajamat és viseljek valami tisztességes színt, mert lilát egy valamirevaló férfi nem vesz magára. Pontosan annyira ment a véleményével, hogy beszereztem egy vízálló szemhéjtust, és mindkét fülemet legalább hat helyen kifúrattam.

Végre hazaérek. Háromnegyed órán keresztül a konyhában ücsörgök tétlenül. Azzal kínzom magam, hogy a hűtőt borító neonszínű cetliket nézegetem, aztán lezuhanyozok, pocsékolom a meleg vizet, kicsit bűntudatom is van miatta.

Nem tudom, mi vesz rá, hogy bemenjek Léna szobájába, egész nyáron nem tettem be oda a lábamat.

Minden úgy van, ahogyan hagyta. A szőke hajszálak még mindig ott hevernek a cseresznyeillatú párnán. Az a bundás szürke zokni – amit már mindenki viselt a családban, legutoljára ő – a fotel karfáján kallódik. A sok színes ruha még ott fekszik szétterítve a bevetetlen ágyon. Hiszen Léna randira készült azon a májusi napon.

– Neonpink vagy párducmintás? – A kérdése még mindig itt visszhangzik a szobában.

– Neonpink – feleltem, fel sem pillantva a rajzomból.

– Az nem túl… olyan… – méregette a kérdéses ruhát.

– Kurvás? – vigyorogtam. – Minden ruhád kurvás.

– Nem furi? – faggatott fintorogva, miután felvette.

– Lehet, hogy én csinosabb lennék benne – méregettem kritikusan. – De te sem festesz rosszul.

Összenevettünk. Ez volt az utolsó közös nevetésünk. Azt hittem, ettől már nem fájhat jobban. A lelkem szilánkjai szúrják az oldalamat. Léna minden egyes nap újra és újra meghal. Meghal, amikor megérzem a cseresznyeillatot a ruháiban, amelyeket nem visel többé. Meghal, amikor letépem a bevásárlólistákkal, sütireceptekkel és motiváló idézetekkel teleírt neonszínű öntapadós cetliket a hűtőről, a vitrinről és a könyvespolcokról.

Újra és újra belebotlok az egyre halványuló lábnyomaiba. Senki sem fogja többé összemocskolni a konyhát azokkal a ronda, ehetetlen bögrés sütikkel. Senki sem fog megvárni suli után, hogy együtt menjünk haza.

Kirohanok a szobából, becsapom magam mögött az ajtót. Menekülök. Papírba és ceruzákba. Telerajzolom a világot veszteséggel és fájdalommal.

Zsófi

A  SALÉTROM UTCÁN FOGOK LAKNI egy baracksárga panelházban. Csak öt percre van a Nagyállomás, idehallatszik a villamosok kísérteties csikorgása.

Egy örökkévalóságnak tűnik végigsétálni a szomorú hársfák alatt. Suttognak a leveleik. Valakit kilakoltattak, vagy lomtalanítást tarthattak, mert egy egész fürdőszoba hever a járda szélén, egy csorba vécékagylóval, vízköves csapteleppel és két rongyos törülközővel. Milyen szép lenne, ha valaki virágokat ültetne beléjük. Nem lennének olyan magányosak.

Felcipelem a bőröndömet a lépcsőn a harmadikra. Hetes ajtó. Nem szeretem a hetes számot, a mesékben mindig valami gonoszság köthető a heteshez.

Még nem ismerem a lakótársamat, de anyukámék elmondása szerint tiszta és rendes lány. Rámarkolok a kilincsre, nyirkos a tenyerem. Legalább nem kollégium, legalább nem kollégium – mantrázom. A koli tényleg végezne velem. Szobatársak. Menzás főzelék. Penészes zuhanyfüggöny. Az összepisilt mosdó megölné bennem az emberi méltóságot.

Sikerül átlépnem a küszöböt. Az előszoba jobban fest, mint a képeken. Az erkéllyel ellátott szobát a lakótársam már elfoglalta, illetve a cuccai foglalták el, mert ő nincs sehol. De azért a saját szobámra sem panaszkodhatok.

Kávéfoltos padlószőnyeget vártam, de fényes parketta fogad helyette. Az ágy is egészen kényelmes, és van egy homokszínű farostlemezből készült éjjeliszekrényem is hozzá illő ruhásszekrénnyel, és egy íróasztal, felette fakeretes tükörrel.

– Nem rossz, mi? – Alacsony, vékony lány jelenik meg a küszöbön, a haja szőke, és csak az álláig ér, a szemöldöke eltűnik hatalmas, puha frufruja mögött. Bundás, rózsaszín pulcsit visel, babakék neccharisnyával és fehér teniszszoknyával. Túlzásba vitte a pirosítót, a csillámot és a highlightert is, a műszempillái a frufruját csiklandozzák. Minden bizonnyal nagy hatást gyakorolt rá az Eufória. – De a csipkefüggöny az gáz.

– Nekem tetszik. – Vállat vonok. Vidékiesen romantikus. – Legalább nem hullanak belőle halott molylepkék.

– True tho. – Egyetért. – Szalai Amanda vagyok, Instán is bekövethetsz. Mandababy, nulla, kettő, huszonkettő. A Mandát szeretem vagy a Mandit. Az Amanda olyan elvált anyukás.

– Galamb Zsófi. – Letudom ennyivel, mialatt kioldom a cipőfűzőmet.

Kifaggat, hogy milyen szakon fogok tanulni, ismerek-e valakit a környéken, milyen lesz a ruhám a gólyabálon. Még a gólyatáborba se mentem el, sőt az évnyitóra sem. A gólyabált is szívesen kihagyom.

Megtudom, hogy másodéves anglisztikás (meg is van az ok, miért beszél half-angolul), és hogy valami buta oknál fogva nem vették fel idén kollégiumba, ezért kényszerült albérletbe. Az egyetem mellett egy kávézóban dolgozik.

– Van pasid? – Egy percre sem hagy magamra, végig csacsog, amíg kipakolom a bőröndömet, de legalább segít felhúzni az ágyneműt. – Vagy barátnőd? Well, elég heterónak nézel ki.

Miután kitárgyalja a lehetséges szexuális irányultságomat, elmeséli dióhéjban az eddigi életét. Nyíregyházáról jött, nemrég szakított a pasijával, Gabival, aki göndör hajú volt, alter és szemüveges. Elefántot és 30Y-t hallgatott. Hiányzik Mandának, de gyűlöli, mert megcsalta egy Adrienn nevű lánnyal, aki nem tudja normálisan felrakni magának a kínai, háromszáz forintos pilláit, és mindig le van nőve a haja.

– Gusztustalan a hajtöve – közli, miközben kipakolom a könyveimet a bőröndből. – Tudod, félévente szőkíti ki újra, és nem használ hamvasító sampont.

Mandának nincsenek túl jó tapasztalatai a férfiak, sőt ami azt illeti, a lányok terén sem. A szülei elváltak, amikor még tizenhárom éves volt. Az apja azóta elvett egy másik nőt, aki csak négy évvel idősebb, mint most Manda.

Megkínál rózsaszín rágógumival, természetesen elfogadom, mert gyerekkoromban is ez volt a kedvencem. Estig beszélgetünk, illetve ő beszél, én pedig hallgatom.

Az egész életemet végigkíséri egy különös, zsigeri szorongás. Nem merek beszélni, mert félek, hogy rossz kérdéseket teszek fel, vagy rossz válaszokat adok. Néha úgy érzem, nincsenek tulajdonságaim, csak hiányosságaim. Az iskolában nem voltam népszerű, hiába voltak jó jegyeim. A tanáraim sokat panaszkodtak rám a szüleimnek, amiért „mindent harapófogóval kell kihúzni belőlem”. Az óvónők addig unszolták az anyukámat, amíg el nem cipelt pszichológushoz. Állítólag autizmust és beilleszkedési zavart állapítottak meg nálam, de sajnos sohasem láthattam a diagnózisomat, mert az apukám széttépte, amint hazaértünk.

A szociális életem tehát kimerül a közösségimédia-platformok arc és név nélküli használatában. Van egy YouTube-csatornám, de ott is ragaszkodom az anonimitáshoz. A feliratkozóim az ajkamtól a vállam vonaláig ismernek.

ASMR-videókat készítek Kisgalamb ASMR néven. Nem válaszolok a kommentekre, csak beszívecskézem őket. Tudom, hogy az, amit a nézőimtől kapok, nem valódi szeretet, mégis azt hazudom magamnak, hogy a kedves szavak egyet jelentenek azzal, hogy szeretnek. Szükségem van a figyelmükre a túléléshez.

Magammal hoztam egy mikrofont, egy sólámpát, pár kabuki ecsetet, parafa poháralátétet abban a reményben, hogy a lakótársam nem csap majd akkora zajt esténként, hogy le kelljen állnom a videókkal.

Manda éppen egy fekete hajú motoros csajsziról csicsereg, amíg vacsorázom. A Nagyerdő környékén figyelt fel rá, amint leszáll a motorjáról, leveszi a sisakját és hátraveti a haját, mint valami olcsó kétezres évekbeli romkomban.

– Tisztára olyan, mint Marceline. – Ábrándos rágógumilufikat fúj. – Belezúgtam.

A lelkemre köti, hogy szóljak, ha látom a csajszit, mert meg akarja magának szerezni.

A fiúra gondolok az aluljáróban, a sötétlila Converse-ére, és a véreres, kék szemére, meg a hosszú, fekete hajára. Ő volt az első ember, akit megszólítottam ebben a városban. Talán rossz ómen.

Mandának mindenesetre bevésődött az ő Marceline-je, mert még akkor is róla csiripel, amikor végzek a vacsorámmal.

Nehezen egyezünk meg arról, kinek hány polc jusson a piperéinek. Kétlem, hogy egyetlen polcon elférne minden holmim. Manda pakolja ki előbb a cuccait, két és fél polcot foglal el velük. Legalább húsz sminkecsettel és nyolc palettával rendelkezik, annyi szájfényt és műszempillát pakol ki a Hello Kitty-s táskájából, hogy elszégyellem magam, pedig határozottan sok pénzt költök szépségápolásra.

Azt állítja, imád takarítani, mert az sok kalóriát éget, és hasznos tevékenység. Ezt örömmel hallom, mert én ki nem állhatom, minden fizikai tevékenységet csak azért végzek el, mert muszáj.

Fél tizenegykor kerülök ágyba, addigra Manda összes exének megtudom a keresztnevét és a csillagjegyét. Azt hiszem, egy ideig szünetelni fog a YouTube-csatornám.

Dorián

AZT MONDJÁK, A LEGNAGYOBB FÁJDALMAK ihletik a legmaradandóbb mesterműveket. Sohasem tudtam összehozni semmit, ami igazán különleges. A vázlatfüzeteimet kulcscsontok, megfeszült ínak, szúrós medencecsontok, nedves ajkak és könnyes szempillák töltik meg.

Már nem érdekel a libabőr, nem érdekel az összeborzolt szempillák, a törékeny csontok és a vékony csuklók szépsége. Mert a test nem úgy törékeny, ahogy a virágok. A törékenység valójában nem is szép, és nem is érzéki. Fájdalmas és kegyetlen.

Már nincs elég hely a papíron és a vásznakon. Mindent be akarok tölteni. Lefestettem a Halált hollószárnyú angyalként, aki elfelejtette, hogyan kell repülni. Nem is a Halál ő, hanem én vagyok. Én is lehetnék. Nem találom a helyemet a világban.

Már harmadszorra csörög a telefonom. Hildi az, nem veszem fel.

Végre feladja. Órák telnek el. Átfordulok a másik oldalamra, megpróbálok valahogy elaludni, máshoz úgysincs erőm. Behunyom a szemem, de felesleges minden igyekezetem. Hildi ezerszer nyomja meg a csengőt, úgy dörömböl az ajtón, mintha be akarná törni. Előkotrom a kulcsot és kinyitom az ajtót, mielőtt kijönne a szomszéd néni az udvarra megnézni, mi ez az indokolatlan agresszió. Hildi nem köszön, csak a kezembe nyom egy csíkos nejlonszatyrot.

– Vettem neked kaját. Apád meg küldött linzert. – Az utóbbit a kabátzsebéből húzza elő. Vigyázott rá, nehogy összetörjön. – Epres, mosolygós. – Felsóhajt. – Edd meg, mielőtt kihűl. Ettél ma már valamit?

Megcsóválom a fejem.

– Sejtettem. – A számba nyomja a linzert. Ez az egyetlen sütemény, amit meg tudok enni apa pékségéből. Semmi más nem elég édes az ízlésemnek. – Te mazochista állat. Mindet meg fogod enni. Nem fogod megint éheztetni magad. – Leveszi a dzsekijét, és a forgószékre hajítja. – Felhívnám a figyelmedet, hogy apád beleőszül az aggodalomba. Azt is elmondta, hogy néha eltűnsz az éjszaka közepén, és hogy nem vesz több gyertyát. Na, vedd le a felsőd!

Tovább majszolom a sütit, mintha meg sem hallottam volna. Persze Hildi rángatni kezd, úgyhogy bölcsen belátom, engedelmeskednem kell neki. Hűvösen méri végig a pucér hasamat és karomat.

– Te hülye vagy – állapítja meg. Inkább visszaveszi a dzsekijét, és elindul a kertbe. – Kimegyek cigizni. Hozd a kajád, és gyere te is! De előbb öltözz fel, nem akarom a satnya testedet bámulni.

Visszabújok a pulcsimba. Kicsit sajnálom a gyertyákat. Kiveszem a zacskóból a kaját, az alakjából és az illatából ítélve taco lehet. Követem Hildit. Dögösebb, mint valaha. Felvonja gőgös ívű szemöldökét.

– Ne bámulj! – Az arcomba fújja a füstöt. – Mikor szoksz már le végre az öncsonkításról?

– Köszönöm. – Beleharapok a tacóba. Dupla húsos, hát persze. – Hildi, szeretlek, bármi is történjen…

– Ne gyere nekem ezzel a hülyeséggel! – Előhúz egy lapos fémflaskát a dzsekije belső zsebéből. – Nem fogod kinyírni magad, megértetted? Rohadtul nem fogok elmenni a temetésedre, ha megteszed! – Lecsavarja a flaska kupakját, és meghúzza. Illetve kiissza az egészet. – Ma este itt alszom, mert apád megkért rá. Nem azért, mert amúgy itt akarnék aludni. Szemmel foglak tartani. Korán kell kelnem, mert melózni megyek. Ideje lenne visszatérni a suliba. – Elnyomja a cigit. – Ez az egész… Nem annyira nehéz, ha beszállsz a mindennapi mókuskerékbe. El kell terelni a gondolataidat, különben képtelen leszel felállni.

Csak azért tűnik lazának, mert vedel. Imádta Lénát. Bele volt zúgva, hiába tagadja. Hildi az a típus, aki üvegből issza a vodkát, tisztán. Úgy tesz, mint akinek nincsenek gyenge pontjai. Úgy tesz, mint aki nem érez fájdalmat. Ő az, aki én sohasem lehetek.

Viszketnek a sebeim, a forró viasz égette lyukak a bőrömben. Legszívesebben én is rágyújtanék, de Hildi valószínűleg kiverné a számból a blázt, hogy inkább egyek.

– Este megnézünk valami Ghibli-filmet, de nem a Totorót – jelenti ki. – Vagy a Harry Potter valamelyik részét. Tök mindegy, csak olyat nézzünk, amin bealszol. Amúgy van itthon valami piátok?

Végül A vándorló palotát nézzük meg. Hildi hamarabb elalszik, mint én, valószínűleg a sok alkoholtól. Még a főzőbort is elpusztította, pedig az valami egészen undorító. Mégis megnyugtat a tudat, hogy mellettem van és törődik velem. Elhúzódok az ágy másik végébe, mert biztosan kinyírna, ha véletlenül átkarolnám álmában.

Zsófi

NEM VAGYOK SZÉP, csak szép lánynak öltözöm. Szentháromságom a fényvédő, a hidratáló és a BB krém. Felkenek egy leheletnyi barackszínű szemhéjpúdert, és egy kis csillámot. Fehéret a szemzugomba. Három réteg korrektort a szemem alá. Felragasztok egy műszempillát, alulra is néhány szálat, egyesével. Rózsaszín pirosítót, ez illik a legjobban a bőrtónusomhoz. A kedvenc szájfényemet használom, olyan a színe, akár egy epres nyalókának. Minden este előkészítem a ruhámat és az ékszereimet másnapra. A hajamat befonom éjszakára, hogy szabályosak legyenek a hullámaim, és ne sérüljenek meg a tincseim, ahogy forgolódom álmomban.

Azt képzelem, hogy egy csúf béka vagyok, aki minden éjjel előkészíti a bájitalokat, kencéket és elvarázsolt holmikat, hogy másnap reggel hercegnővé változhasson.

Csak a villamoson jut eszembe, hogy elfelejtettem parfümöt fújni a csuklómra és a nyakamra, és ez egész napra elrontja a kedvemet. Nem lehetek hercegnő virágillat nélkül.

Az egyetem egyáltalán nem olyan, mint amilyennek elképzeltem. Csak a főépület hasonlít egy kastélyra, a Pszichológiai Intézet közel sem fest romantikusan.

Egész nap nem szólok egyetlen szót sem, csak jegyzetelek: mi kell most, mi kell majd két hét múlva és a félév végén. A határidők fullasztó gombóccá keményednek a torkomban. Az elején kell a legjobban odatenni magad – bökdösnek anyukám szavai.

Hamar megtanultam, hogy csak az első sikerek jelentenek bármit is. Egy idő után sem a tanáraim, sem a szüleim nem dicsértek meg, ha kitűnő bizonyítványt vittem haza, senki sem bontott pezsgőt, amikor felvettek egyetemre. Mindez már magától értetődő volt – mást nem is vártak tőlem.

Csütörtökön csak kettőig vannak óráim. A kis kék villamos csigalassan vonszolja magát a síneken.

Kikeresem a Love alarm következő epizódját. Vajon, ha valóban létezne a Love alarm-applikáció, az enyémet megcsörgetné valaki? Dehogy csörgetné.

Kicsit szégyellem, de kizárólag olyan sorozatokat, filmeket és könyveket fogyasztok, amelyek a szerelemről szólnak. Már a szerelem gondolatára is felsóhajtok, annyira vágyom arra, hogy a valóságban is átéljem azokat az érzelmeket, amelyeket még csak filmekben láttam.

Esélyem sem volt szerelmesnek lenni soha. A korombéli fiúk figyelme egész életemben elkerült. A gimiben irigykedtem az osztálytársaimra, akiknek elég volt profilképet cserélni, rögvest rájuk írtak a környékbeli fiúk. Egész tinikoromban arra vágytam, hogy valaki a nagyvilágból felfigyeljen rám és megszeressen, hogy végre sorra kerüljek. De talán nem érdemlem meg a szerelmet, elvégre a hercegnőjelmez alatt csúf béka vagyok.

Egy kislány hangosan sír tőlem körülbelül másfél méterre. Két rámengöndör hajú srác hangosan kántál egy BSW-szöveget. Viszket a hátam, mert elfelejtettem kivágni a címkét a blúzomból. Izzad a bőr a combomon a harisnyám alatt. Egy percig sem bírom tovább, már a Szent Annán leszállok. Csendre, hűvös levegőre és egyedüllétre vágyom.

A reggeli eső nyomai még nem tűntek el, óvatosan szlalomozok a pocsolyák között. Az egyik régi épület sarkában ott ül egy angyal. Megfog a festmény szépsége, az angyal meztelen háta, kócos haja és az összetört szárnyai. A teste törékeny és gyenge, sötét zúzódások borítják a könyökét és a gerince dombocskáit. Piszkos a talpa, vagy talán véres. Éppen olyan sovány, mint én, a haja is olyan hosszú, mint nekem. Mintha én lennék, csak egy másik világban. Egy olyan világban, ahol valódiak a szárnyaim.

Biztos vagyok benne, hogy ugyanaz a személy festette, akit felébresztettem az aluljáróban, ugyanúgy húzza a vonalakat. Elég valószínű, hogy megbánom, amit most tenni fogok. De nem igazán látok benne kockázatot. Kitépek egy lapot a jegyzetfüzetemből. Lesétálok az aluljáróba a Tűpárnaszívhez. Penészszag van, akár egy barlangban vagy egy pincében. Az egyik csempe a festmény alatt megrepedt, hiányzik belőle egy darab. Összehajtom a füzetlapot, és betuszkolom a hiányzó csempedarab helyére. Túlságosan feltűnő. Talán nem jár gyakran erre a művész. Lehet, hogy sohasem találja meg. De ha mégis…

Gyorsan elhagyom a meggondolatlan tettem helyszínét.

Manda cigizik, tuttifrutti-illatú füstöt ereget az erkélyen. Még a vape-je is rózsaszín. Nem is köszön, amikor megérkezem, inkább letámad.

– Hallod, nem megyünk el shoppingolni? Ma már úgysincsenek óráid, nem? Kezd elfogyni a samponom, és kéne egy szett a hétvégi bulira… – Már szalad is a fürdőszobába megigazítani a sminkjét. Nem hagy más választást, mennem kell vele.

Azt hiszem, Manda soha, egyetlen percre sem áll le. Felpróbál egy rózsaszín-fehér kockás szoknyát, egy áttetsző, világoskék, felhőmintás blúzt, de mivel nem fér bele az XS-es méretbe, a nagyobb méretű darabokra pedig rá sem hajlandó nézni, üres kézzel távozik a boltból. Beugrunk egy drogériába is, de nem bánom, mert hamarosan elfogy a kontaktlencse-folyadékom, a szemüveget pedig képtelen vagyok elviselni magamon.

Kevés emlékem maradt az óvodáról, de azt tudom, hogy sohasem ment az alvás. Nyugtalanított a többi gyerek horkolása, a savanykás ágynemű- és a menzás hagymaszag elegye, meg az óvónők sutyorgása. Van egy emlék azonban, amit nem tudok kiverni a fejemből, pedig már túl idős vagyok ilyesmin szomorkodni. Mindenféle tündérmese-jeleneteket gyártottam a fejemben, hogy elüssem a kötelező alvás idejét, de darabokra hullottak a meséim, amikor meghallottam, hogy az óvó néni úgy hivatkozik Galamb Zsófikára, hogy „tudod, az a szemüveges, csúnya kislány”. Addig sem ment jól a szereplés az ünnepségeken, szégyenlős és halk szavú voltam, de azután már a külsőmet is szégyelltem. Nem hordtam többé a szemüvegemet, ami miatt tovább romlott a látásom. Mire elsős lettem az iskolában, olyan vaskos lencsére volt szükségem, mint az akvárium fala. Könyörögtem a szüleimnek, hogy hadd viseljek inkább kontaktlencsét, de nem engedték tizenhárom éves koromig. Akkoriban kezdtem el sminkelni is.

Amíg Manda a samponok között válogat, én az öblítőket szagolgatom. Nem tudok dönteni a friss szellő- és a levendulamező-illatú között.

– Legyen a kék – dönt helyettem. – Összedobjuk rá, nekem is tökéletes lesz. – Bedob két doboz pasztellrózsaszín hajszínezőt a kosárba. Tehát a következő egy hónapban friss szellőszagú leszek.

– Tudod – szólalok meg –, én még sohasem voltam szerelmes. – Szeretném tudni, hogyan látja Manda a szerelmet, hiszen ő mindig bele van esve valakibe. Elvégre levelet hagytam egy idegennek az elvarázsolt barlangban: bármi megtörténhet.

– Mázlista vagy, honey! – Felsóhajt. – A szerelem szívás. Zsíros, cukros szívás. – Leemeli a polcról a legolcsóbb folyékony szappant. – Nekem még csak olyan szerelemben volt részem, amikor elárultak, hazudtak nekem, és én még csak haragudni sem tudtam, olyan nagyon szerelmes voltam. Ez a fajta szerelem megaláz és belülről zabál fel. Mint a diabétesz. Szerelemmérgezésnek neveztem el, majd egyszer levédetem. – Bedob a kosárba egy csomag vattakorongot. – Tetszik valaki, mi? – Ezt már a kasszánál kérdezi, miután fizettünk, de én nem válaszolok, mert még nem tudom, hogy valóban tetszik-e valaki, vagy inkább csak a haja. – Első randin kajálni érdemes menni. – Kéretlen jótanácsokkal lát el, mint egy tündérkeresztanya. – A pasik, tudod, úgy esznek, ahogy dugnak. – Magyarázza a kelleténél hangosabban. – Lassan vagy mohón. Ebből ki tudod következtetni, milyen lesz az ágyban. By the way, vigyázz a szívedre, honey! Ne add oda akárkinek!

Remélem, meg tudom fogadni a tanácsát. Már ami a szívem épségének megőrzését illeti. Nem szeretném, hogy engem is megmérgezzen a szerelem, ha valaha lesz benne részem.

Dorián

RITKÁN MERÉSZKEDEM A NAPPALIBA, mert az apa területe. Anya halála óta a kanapén alszik, azaz hét éve. A falak sárgák, a rongyszőnyegek színesek. Az üvegasztalon vastagon áll a por, a padlón egy kiürült vodkásüveg és néhány összegyűrt sörösdoboz. Végtére is apa mindig jobban szerette az alkoholt, mint engem. A falióra már rég nem jár, mégsem cserél benne elemet senki. A rózsafüzért és a feszületet bámulom közvetlenül a falióra mellett.

A hittanórák járnak a fejemben, különösen azok, amelyeken a szentekről és a mártírokról beszéltünk. Arra gondolok, milyen gáz lesz, ha szűzen halok meg. Nem vagyok Árpád-házi leszármazott vagy aszkéta szerzetes. Nem fognak szentté avatni.

Van valami gyönyörű a töviskoronában, a keresztre feszítésben, az éhezésben és az önkorbácsolásban. Az önbántalmazás nem bűn, hanem az aszkézis egyik formája. Az aszkéták megfékezik a vágyaikat, visszaszorítják a szükségleteiket. A fájdalomban keresik Istent. Én nem azért bántom magam, mert vezekelni akarok. Nem aszkéta vagyok. Csak úgy érzem, nincs helyem a világban, a sok egész ember között. Mert én csak félember vagyok. Vagy negyed. De semmiképpen sem egész.

Hildi haragszik a sebeim miatt. Nem a sebeimre haragszik, és nem is rám. Hanem arra, ami hiányzik. Ami miatt nem vagyok egész, és még le is faragok magamból.

A taco óta üres a gyomrom. Kinyitom a hűtőszekrényt, kiveszek egy doboz tejet, és találok a polcon némi gabonapelyhet.

Túl sokat eszem belőle, megfekszi a gyomromat, otthagyom a maradék tejet. Máris kimerültem. Elmosogatok, miután végeztem, megszólal a telefonom. Rákényszerítem magam, hogy felvegyem. Hildi az. Azt akarja, hogy kimenjek hozzá a tanyára, szerinte a friss levegő és a kiskecskék látványa segítene rajtam. Visszautasítom. Annyit mormol a fülembe, hogy akkor basszam meg, és lerakja. Úgy látszik, már megivott egy-két sört. Biztosra veszem, hogy pár órán belül elfelejti, hogy hívott, és ismét keresni fog.

Holnap már vissza kellene mennem a suliba. Hildi szerint ez az egész nem lenne olyan nehéz, ha visszamásznék a mókuskerékbe. De én mindig is gyűlöltem a mókuskereket. Kicsi koromtól kezdve érzem, hogy nem fogok tudni beilleszkedni a társadalomba, hogy nem nekem való ez a teljesítményalapú rendszer, sem a napi nyolcórás munkaidő.

Felöltözöm, bérlet, tárca, telefon. Villamosozom a Nagyállóig. Nem várom meg, hogy Hildi újra hívjon, írok neki Viberen, hogy meggondoltam magam, az első busszal érkezem. Tudom, hogy ittasan is felszállna a motorjára, és eljönne értem, azt pedig nem hagyhatom.

Keresek egy buszt a neten, a legközelebbire még húsz percet várnom kell. Hát ezt megszívtam. Veszek egy energiaitalt a Coopban, és lemegyek az aluljáróba, kíváncsi vagyok, vajon leszedték-e már a festményemet.

Hamar kiszúrom a sötét foltot a falon. A fekete és vörös massza elnyeli a gombostűket és a virágokat. Mindent bekebelez a hús és a vér. A fájdalmamat körbenövi az idő, Léna virágai elhervadnak. De még mindig kevésbé undorító ez az egész, mint a penészzöld csempe. Vajon miért éppen erre a színre esett a választásuk? Miért nem lehet az egész világ ibolyalila?

Az egyik letört csempe helyét valaki betömte valami szeméttel. Kihúzgálom, mert zavar. Egy darab papír. Vonalas. Lila tintával írtak rá. Kedvem támad összegyűrni, aztán megakad a tekintetem egy apró, sötétlila szívecskén. Az i betűkön szívecske alakúak az ékezetek. Milyen édes!

Széthajtogatom a papírt, és beleolvasok, félrenyelem az utolsó kortyot, a szénsav az orromba szökik. Ez egy levél. Megcímezték. A fiúnak, aki a Tűpárnaszívet festette. Nekem szól. Nekem.

Összenyomom az üres üdítősdobozt. Izgatott vagyok, hetek óta először. Remeg a kezemben a papír, leguggolok, és a térdemnek támasztom, hogy el tudjam olvasni.

Tudja, hogy én festettem az angyalt. Elnevezte a festményeimet! Szívecskék vannak a rövid ékezetei helyén! Most már annyira remeg a kezem az izgalomtól, hogy véletlenül elejtem a papírt. Felkapom, és a buszmegállóig rohanok vele. Beszélnem kell Hildivel!

Zsófi

IDEJE KIDEKORÁLNI A SZOBÁMAT. – Manda egy ölnyi papírral érkezik a lakásba. – Mi jót csinálsz, honey? Van kedved per időd segíteni?

Egész délután beadandót írtam, igazság szerint pihenni akartam. Belelapozok Manda kinyomtatott képeibe. Mindenféle mesefigurák vigyorognak rám a lapokról. My Melody és Kuromi, Rose és Juleka, Harley Quinn és Méregcsók, Buborék hercegnő és Marceline. Néhány kinyomtatott, meglehetősen rosszul összeszerkesztett polaroid poszter előadóművészekről: Grimes, Crystal Castles, The Neighbourhood, Pastel Ghost.

– Van egy doboz rajzszögem és színes celluxom. Vettem rózsaszín égősort, meg ilyen cukkancs csipesz alakú fényfüzért – sorolja lelkesen. Tömény vattacukor- és szerelmibűbáj-illat árad felőle. – Ha minden jól megy, előbb-utóbb felhozok valakit. – Izgatottan kacarászik. – Csini szobát akarok, ami tükrözi a személyiségemet. – Kéretlenül elmeséli a teljes sztorit. – Edmondnak hívják, Oroszlán a csillagjegye. Már a mesterit csinálja irodalom-esztétikán. Iszonyat okos, tuti, hogy egyszer professzor lesz belőle! Az Ibiben találkoztunk. Körbeállták, és mindenki nevetett, isteni humora van! Csatlakoztam, és hát, megkérdeztem, mit csinál aznap este. Felmentem hozzá, megmutatta a bakelitgyűjteményét…

Innentől már csak foszlányokat hallok Manda meséjéből. „Úgy öltözik, mint Thomas Shelby.” „Verseket ír, imádja a filozófiát.” „Antikvár könyveket gyűjt.”

Hihetetlen, hogy mások életében milyen gyorsan történnek a dolgok. Megismerkedtek, már aznap este randiztak, aztán le is feküdtek egymással. Belenézek a tükörbe Manda válla felett. Nekem még az első csókom sem csattant el. A kezemet sem fogta meg romantikus értelemben senki.

Az életem elfolyik mellettem érzelmek és történések nélkül. Mintha egy sekély, lassan hömpölygő folyóban ácsorognék gumicsizmában. Hozzám sem ér a víz.

Manda nem hagy békén, muszáj segítenem neki kivagdosni a kis papírfiguráit, és felragasztgatni őket a falra. Még egy hónapja se költöztünk be, de a szekrénye tetején már több tucat üres alkoholosüveg sorakozik. Nem tudom, hol és kivel ihatta meg őket, mert még senkit sem hozott fel a lakásba. Nálam sokkal nagyobb a kupi, mint Manda szobájában. A padlóján nem hever egyetlen árva zokni vagy gyűrött papírzsepi sem. Csupán egy rózsaszín melltartó lóg a ruhásszekrénye fogantyúján. Alacsonyabb és vékonyabb nálam, mégis nagyobbak a mellei. Igazságtalan.

Valószínűleg nem is tudja, milyen szerencsések a vonásai. A szeme óriási, de nem olyan dülledt módon, mint az enyém. Az írisze aranybarna. A bőre rózsaszín, az orra apró és egyenes. Az egyetlen hibája, hogy az első két metszőfoga kicsit előrébb áll, mint a többi, bár szerintem ettől talán még bájosabb. Ha állat lenne, fehér nyusziként tudnám elképzelni, ha pedig étel, robbanós cukorka.

Felragasztjuk az utolsó kinyomtatott képet, a Totally Spies-lányok vigyorognak rajta. Legalábbis a vörös csajszin kívül mindegyik mosolyog. Manda közli velem, hogy én Sam vagyok, ő pedig Clover. Látom, hogy megvan ez a sajátos szokása, hogy minden mesefigurában meglátja valamelyik közeli ismerősét vagy saját magát. Van valami a teóriájában. Stella a Winxből, Puszedli a Pindúr Pandúrokból, Draculaura a Monster Highból – valóban mind emlékeztetnek kissé Mandára.

Azt terveztem, hogy megkérdezem, szerinte hogyan készüljek fel egy első talán randira. De ahogy csacsog, úgy párolog el minden önbizalmam. Olyan könnyedén, olyan egyszerűen veti bele magát a kapcsolatokba, mindazok ellenére, amit a szerelemmérgezésről mesélt nekem a minap.

Hirtelen újra végzős vagyok a gimiben, és én vagyok az egyetlen lány az évfolyamból, aki még szűz. A vécében öltözök át tesire, mert szégyellem a testemet.

Nyolcadikos vagyok. A szobámban sírok, a cicáim pedig riadtan nézik, ahogy apró darabokra tépem a válaszlevelet egy soha meg nem történt vallomásra. Az egyik osztálytársam elhitette velem, hogy tetszem az egyik haverjának, és kinevetett, amiért izgatott lettem. Hiszen ő csak viccelt, milyen gáz, hogy komolyan vettem… ugyan miért tetszenék bárkinek is?

A sok-sok hullócsillagra, elfújt pitypangbóbitára és a szökőkutakba vetett pénzérmékre gondolok. Mindtől szépséget vagy szerelmet kívántam. Sohasem adtam fel, minden kívánságomat a szerelemre pazaroltam.

Minden új szájfényt, arcmaszkot és hajpakolást abban a reményben vásároltam meg, hogy szebbé varázsolnak, és egyszer majd valaki felfigyel rám. De láthatatlan maradtam, nem létezett egyetlen csodaszer sem, ami ezt megváltoztathatta volna.

Az a szeplős kislány, aki minden évben megmosta az arcát az első hóban, várva, hogy megszépül, biztosan nagyon csalódott lenne, ha tudná, hogy még mindig nem érkezett meg a várva várt szerelem az életébe, és még csak csinosabb sem lett.

Felragasztom az utolsó képet a falra. Manda megköszöni a segítségemet, aztán elterül az ágyán, és végre válaszol az üzeneteire – amíg dekoráltunk, végig csipogott a telefonja. Nekem csak a Neptun küld e-mailt, nincsenek olvasatlan üzeneteim, csak a random hírlevelek, amelyekre meggondolatlanul vagy merő véletlenségből feliratkoztam.

Dorián

HILDI ITT HAGYOTT ENGEM egyedül izgulni a szobájában az átizzadt levéllel a kezemben. Azt ígérte, percek kérdése, és jön, elszívunk egy cigit és megiszunk egy sört a teraszon, csak megfeji a kecskét.

Hildié a legunalmasabb szoba a világon. Poszterek híján kénytelen lennék az üres falat bámulni. Az egyik bordó színű, még együtt festettük ki három évvel ezelőtt, de túlságosan részegek voltunk ahhoz, hogy a többit is megcsináljuk. A csupasz felületek helyett inkább azt az egy rajzot bámulom az ágya felett, amit csíkos szigszalaggal ragasztott fel. Természetesen tőlem származik, pár vonal az egész, őt ábrázolja, amint morcos képet vág. Nem tudom, miért őrizgeti még mindig. Tizenhárom lehettem, amikor csináltam. Ő is firkált egyet rólam, igénytelen munka, nyilvánvalóan az én szobám falán is ott díszeleg, csak én becsültem annyira, hogy színes rajzszögekkel tűzzem fel.

Mivel Hildinek nincsenek hobbijai, sem fantáziája, a berendezés mindössze egy kanapéágyból, egy fekete kétajtós szekrényből és a hozzáillő komódból áll. Az ágy előtt egy teljesen egyszerű, négypaneles paraván porosodik. Van egy dohányzóasztala, rajta egy teljesen hétköznapi, üvegből készült hamutartó, egy rejtvényújság és egy pakli megsárgult magyar kártya. Egy piros algidás szék kuporog a sarokban, a teraszon pihen a hozzá tartozó kerek műanyag asztal és a napernyő.

Végre megérkezik, beviharzik a fürdőbe. Végighallgatom, ahogy zuhanyzik, és közben krákog. Ha nem rettegnék tőle, a szemére vetném ezt a bájos szokását. Mire végez, már félig alszom. A nyomában járó sűrű citrusillat kissé felpezsdít. Fekete melegítőnadrágot visel sportmelltartóval, a haja még nedves. Hozzám vág egy jéghideg sört.

Hildi ritkán használ sminket, a szemöldökét vékonyra és íveltre szedi. Citromillatú három az egyben tusfürdőt használ. Mindig ugyanezt veszi. Mindezt a legkanszagúbb Old Spice dezodorral koronázza meg. A bőre még télen is barna, a sok mozgástól és a szabadban töltött időtől izmos a lába és a karja. Melegítőben, smink nélkül is veszélyesen dögös.

– Na, jössz akkor? – Felkap egy pulóvert, és türelmetlenül kicsoszog a teraszra. Mintha eddig nem nekem kellett volna rá várnom…

Felbontom a sört, és követem. A kezébe nyomom a titokzatos levelet, kíváncsian lesem a reakcióját. Feszülten figyelem, pedig jól tudom, hogy majdnem annyira tapasztalatlan a randizás terén, mint én. Egyszer valamelyik igénytelen kocsmában iszogattak a nővéremmel, és egy srác elkérte a számát. Hildi rávette, hogy inkább adja meg neki ő az övét, és hívja meg egy italra. A srác felírta a számát egy szalvétára, fizetett egy kört, de távozás után Hildi kihajította a szalvétát az első szemetesbe.

Az apja éveken keresztül próbálta összeboronálni egy közeli barátjának a fiával. A családi sütögetéseken és disznóvágásokon mindig igyekezett őket kettesben hagyni, de Hildi csak a pálinka miatt vett részt ezeken a mulatságokon. Hiába győzködte az apja, hogy korban milyen jól összeillenek a sráccal, aki egy jó, dolgos magyar gazda ugyancsak jó, dolgos magyar fia, Hildit hidegen hagyta.

Nem bánt jól a férfiakkal, legtöbbször tudomást sem vett róluk, vagy undok és nyers beszólásokkal illette őket. A lányokkal azonban odaadóan és figyelmesen viselkedett. A szalagavató after buliján szemtanúja voltam, ahogy fogta egy random csaj haját, amíg az belehányt egy virágcserépbe. Mindig volt nála tampon és betét, akkor is, amikor épp nem menstruált, csak azért, hogy tudjon adni azoknak a lányoknak, akiknek esetleg éppen szükségük volt rá. Ezt a nővéremtől tudom, aki történetesen az Ibolya mosdójában találkozott először Hildivel.

Jobban belegondolva Hildi sohasem találta furcsának, hogy női dezodort, gyümölcsillatú tusfürdőt használok, és sminkelek. Szerintem egyáltalán nem tekint engem férfinak, sőt egy kalap alá vesz a nőkkel, valószínűleg ezért bánik velem viszonylag jól.

– Csak próbáld meg önmagadat adni… kicsit visszafogottabb verzióban. – Kifújja a füstöt. – Ja, és ne valamelyik színes ingedet vedd fel! Se azt a pornós latexgatyádat vagy midet, ami ki van vágva a csípőjénél. Csak van valami vállalható göncöd.

– Ne aggódj, szexi leszek! – Belekortyolok a sörömbe. Az enyém meggyes, Hildié keserű, világos. – Szerinted hová vigyem? Valami cuki helyre kellene… Ami azért közel van. A Szent Anna megálló környékén találkozunk a festményemnél…

– Már megint rongálsz? Bassza meg, Dorián, el fognak kapni! – pirít rám. – De legalább a börtönben biztosítják neked a napi három étkezést. – Kiissza az utolsó kortyot a dobozból, és megbont egy másikat. – Ugye ettél ma már valamit?

– Aha – bólogatok. – Müzlit.

Élvezem, hogy Hildi idegesen fújtat. Szerinte csak az rendes étel, ami mellé kenyeret kell enni. Ismét átfutja a lila tintával írt levelet.

– Biztos vagy benne, hogy nem valamelyik faszfej osztálytársad szórakozik veled? – Felvonja a szemöldökét.

– Senki sem tudhatja, hogy én készítem a festményeket. – Eddig eszembe sem jutott, hogy akár átverés is lehet az egész, és hogy valaki csak gúnyt akar űzni belőlem. Kiráz a hideg.

– Mindenesetre, ha bármi van, fuss, és hívj! Gyorsan tudsz futni. Motorral húsz perc alatt beérek a városba. – Visszaadja a levelet.

Vigyorgok, jólesik, hogy aggódik értem.

– Mi lesz, ha nem fog kedvelni? Ha elszúrom az egészet? – Rágyújtok.

– Valószínűleg elszúrod. De attól még kedvelhet – forgatja a szemét. – Mi van, ha te nem fogod őt kedvelni? Lehet, hogy nem egy cuki fiatal csaj vagy srác vár majd, hanem egy ötvenes pasas, perverz bajusszal. A helyedben inkább ilyenek miatt aggódnék…

– Egy perverz nem rajzol szívecskéket az ékezetek helyett! – Bevallom, ez egy meglehetősen gyenge érv.

– Ha perverz, akkor nem mindegy? – Vállat von. – Elégetem a szívecskéivel együtt.

A fejembe száll az alkohol és Hildi sajátos, agresszív törődése.

Éjszaka alig tudok elaludni az izgalomtól. Ismét egyedül vagyok. Hildi a vendégszobában alszik, pedig azt rendszerint megszállják a bogarak. Megígértem, hogy nem fogom összehányni az ágyát, úgyhogy szorosan csukva tartom a szemem, de még így is szédülök. Nem ártana engednem egy kancsó vizet, vagy valami, de nem akarok összefutni a bátyjával a konyhában.

Inkább végigszenvedem az éjszakát, mint hogy egy szót is váltanom kelljen Ákossal.

A suli sokkal rosszabb, mint amire emlékeztem. A zöld-sárga csempe a padlón és a falakon a kórházak hideglelős hangulatát idézi, a fekete-fehér tablókról apácák bámulnak rám erőltetett, fancsali mosollyal. Az osztályteremben a mélyzöld, poros tábla felett a magyar címer és a feszület. A faliújságon gyűrött papírangyalkák szomorkodnak a kinyomtatott Galata 5,22–23 mellett.

Padtársam nincs, ha éppen nem engem kerülnek mások, akkor én kerülök másokat. A tanórák alatt a vázlatfüzetembe skiccelek mindenféle erotikus dolgot. Egy kezet, ahogy belemarkol egy csípőbe, de érintése nyomán elolvad a bőr, akár a viasz. Egy nőt hátulról shibari kötélruhában, de a kötelek tövises ágak. Egy lányt, akinek mézpatak folyik az ajkáról, beleragad az egész világ.

A tanáraim gyűlölik a ceruzám hangját, ahogy siklik a papíron, bosszantja őket, hogy nem rájuk szegezem a tekintetem, hanem a vázlatfüzetre, és utálják, hogy ilyen szégyentelenül ábrázolom a meztelenséget. A hittanórákon különösen sok megvetésben részesítenek. Egyszer a tanárnő kitépte az egyik rajzomat a füzetből, és körbeadta az osztályban, hátha elszégyellem magam, de nem sikerült.

Amikor hazaérek, muszáj ennem, mert már reszketek, és apa is azonnal felhív, hogy sürgősen pusztítsam el a fahéjas csigát, amit direkt nekem csinált, különben kikapcsolja a netet éjszakára. Estére halálosan megunom a fetrengést és a sok leckepótlást, ezért elmegyek futni.

Belső késztetés hajt. Önkínzásnak hangzik, mert az is. A nyolcadik percben hirtelen elfáradok, mégis futok tovább. Azért is futok, mert este van. A nedves föld illata miatt, a hűvös levegő miatt, és mert este minden csöndesebb. A sötétben könnyebb elfelejteni érezni. Akkor sem állok meg, amikor minden porcikám fáj. Megnyugtat a fizikai fájdalom. Megnyugtat a saját vérem látványa. Megnyugtat a nehézlégzés, a tüdőmet égető jéghideg levegő. Csak akkor hagyom abba, amikor már nem érzek semmit. Ez az az állapot, amire egész életemben vágyom: a pillanat, amikor nem érzek semmit.

Ha Léna még élne, nem futnék. Megtiltaná nekem. Félne, hogy éjszaka leütnek a sötétben. Kicsit vágyom is arra, hogy leüssenek. A tarkómon, hátulról, erősen. Nem tudom, miért én vagyok az egyetlen, aki végül mindig megússza. Az utolsó bábu a sakktáblán. Ha vízbe zuhanok, a hullámok visszasodornak a partra. Már kétszer is elütöttek a tizennyolc évem alatt, és egyik alkalommal sem esett semmi bajom, egyetlen csontom sem tört el. Elvesztettem az anyámat és a nővéremet. Én mégis itt vagyok. Ha még hinnék, Istenre fognám. Jézusra. Mindenféle szentekre. Az eleve elrendeltetésre. De már nem hiszek abban, hogy az Istennek vagy bárkinek célja lenne velem. Nem létezik szabad akarat. Még sohasem teljesült az, amit akartam. De az is lehet, hogy csak azért, mert még semmit sem akartam igazán.

Otthon a hideg zuhany alatt eszembe jut a levél a lila tintával és a szívecskékkel az i betűkön. Még egy napig bírom. Azt akarom, hogy holnap történjen valami szép. Valami fontos. Ezt igazán akarom.

Zsófi

A  SOK-SOK MI LESZ, HA mérges hangyabolyként mászkál a bőröm alatt. Mégis mi lesz, ha megtalálja a levelemet? Mi lesz, ha eljön az Angyalhoz és találkozunk? A hangyák a bőröm alatt akkor sem nyugszanak, amikor már ott állok a Hollószárnyú Angyalnál, sőt halálspirálba kezdenek. Lassú eső szemerkél, féltem a cipőmet. Nem sokáig bírom az ácsorgást, azt hiszem, kerek három percig, aztán úgy döntök, rossz ötlet volt az egész, jobb, ha felszállok a legközelebbi villamosra.

– Hát te vagy az! – Minden izmom megmerevedik. Megfordulok, közben keresztbe teszem a mutató- és középsőujjamat.

Igen, én vagyok. Ő pedig tényleg ő. A fiú az aluljáróból. Csak most lényegesen jobban néz ki. Mármint nagyon jól néz ki. Fekete bő szárú farmert visel fekete garbóval és sötétlila dzsekivel, sok-sok apró ezüstkarika meg -lánc lóg a fülében. Úgy fest, mint maga Howl varázsló.

Mennem kell. Most. Ebben a pillanatban.

Őt viszont nem igazán érdeklik az érveim, hogy miért kell ilyen sürgősen villamosra szállnom, és hazamennem. Nem mintha lennének elfogadható érveim. Megragadja a kezemet, és egyszerűen elindul. Émelygek. Mintha nem is lenne valóságos az egész. A másik kezemben a telefonomat szorongatom, olyan erősen, hogy elfehérednek az ujjaim. Túl sok ez nekem.

– Milyen érzéseket táplálsz az angol reggeli iránt? – Hirtelen ér a kérdés. Főleg így délután háromkor.

– Nem vagyok éhes. – Megállok, és kitépem a kezemet a tenyeréből. Rossz ötlet volt ez az egész. A gyomrom bukfenceket vet az izgalommal vegyes félelemtől.

– Te írtad a levelet, ugye? – Olyan ártatlanul pislog rám, akár a kis borz a Bambiból.

Bólintok, de kerülöm a tekintetét. Mégis mennyi esély volt arra, hogy megtalálja az üzenetemet? Én akartam ezt, most mégis félek. Nem csak a haja tetszik.

– Biztosan van valami oka, hogy üzenetet hagytál. – Elmosolyodik, nekem pedig leizzad a tarkóm. Van egy ezüstpirszing a szájában, de csak akkor látszik, amikor mosolyog. – Azt írtad, találkozzunk az angyalnál, eljöttem, és hát… Nagyon szép vagy.

Erősen kell összpontosítanom, hogy a helyén tartsam az államat. Nem tagadom, lenyűgöz, hogy szépnek lát. Olyan sok éven át volt nevetség tárgya a külsőm. A szemöldököm nagyjából nem létezik, ha nem rajzolok magamnak. Extrém szeplős vagyok, szerintem nincs is olyan testrészem, amelyet ne borítanának foltok. A gusztustalanul lusta természetemnek hála pedig éppen csak annyit mozgok, hogy a moha ne telepedjen meg az oldalamon. Mégis egész életemben sovány voltam, talán túlságosan is. A mellem olyan kicsi, hogy nem kell melltartót viselnem, és fenekem sincs. A dülledt gülüszemem nem éppen kék, se nem zöld, de még csak nem is szürke, mindenesetre valószerűtlenül világos. Többen is szóvá tették, hogy egészen ijesztő. Az orrom széles, a szemeim túlságosan távol ülnek egymástól, nemhiába illettek egész gyerekkoromban olyan becenevekkel, mint a Gollam vagy a Békafej.

Az ő szeme az enyémmel ellentétben határozottan kék.

– Azt sajnos nem tudom, hogy ebben az időpontban kapunk-e még reggelit, de macaront és kávét biztosan.

Tudom, hogy ostobaság, de a macaron szóra visszacsúsztatom a kezem a tenyerébe. Akaratlanul is eszembe jut Manda tanácsa, miszerint az első randevún étkezni érdemes.

– Kicsit én is izgulok – szólal meg ismét. Biztos vagyok benne, hogy ez nem így van, csak azért mondja, hogy oldja a feszültséget.