Robin O’Wrightly: deZsAvü

Egy igaz szerelem két arca A-tól Z-ig

Hungarian edition © Robin O’Wrightly, Szabó Borka 2024

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Könyvek Sorban kiadó felelős ügyvezetője

ISBN (pdf) 978-615-6585-07-3

ISBN (epub) 978-615-6585-08-0

Szöveggondozás: Virágh Máté

Borító és e-book-előkészítés: Szabó Borka

A cselekmény megtörtént eseményeken alapul, a személyiségi jogok védelme miatt a szereplők nevét megváltoztattuk.

Ismertető

Mi lett volna, ha a nagykanizsai Kovács Attila sikeresen leteszi a műrepülő-vizsgát, és kinyílik előtte a katonatiszti főiskola kapuja? Vagy ha a kanadai-magyar Zoé Kaplan Montrealban kénytelen tengetni unalmas, gazdag és művészi életét, miközben szingli pilótákra fáj a foga?

Vagy lehet, hogy minden egészen másképp történt? Attila Budapestre megy teológiát tanulni, miután a katonaságban megtér, Zoé pedig már eleve a fővárosban lakik, nem pasizós természet, és egyáltalán nem is gazdag.

Hányféleképpen lehet megírni egy sztorit? Találkozhat-e két igaz szerelmes egy egészen hétköznapi idősíkban?

Ebben a mágikus realista romantikával átszőtt, teljesen szokatlan felépítésű kisregényben boncolgatja a szerző, Robin O’Wrightly az emberi lelkek és a sors vagy Isten akaratának összesimulásának örök kérdéseit. Időnként összefonódik a valóság az alternatív univerzummal, és talán ez így van rendjén. A valóság és a saját sorsunk elől nem futhatunk el, de talán nincs is rá szükség.

Ajánlás

Bakteromnak, hogy sose változz meg,
mert így szeretlek, ahogy vagy

Már láttam és megtörtént

Jézus Krisztus

„Az igazság pedig felszabadít titeket.”

Wikipédia

„A déjà vu (francia szó, jelentése: »már láttam«; kiejtése: ˈdeʒa ˈvy / dezsavü) vagy paramnézia az a jelenség, amikor valaki úgy érzi, hogy az éppen történő helyzetet már korábban átélte, az adott esemény korábban már megtörtént volna vele, ugyanakkor a korábbi átélés körülményei vagy akár megtörténtének ténye bizonytalanok. Érdekes, hogy déjà vu élményének későbbi felidézésekor maga az érzés meglehetősen pontosan körülírható, ugyanakkor annak felidézése, hogy milyen valós körülmények váltották ki az érzést, ugyanolyan bizonytalan, mint maga a képzeletbeli, »már átélt« szituáció.”

Egy olasz közmondó

„Csak a változás állandó az életben.”

Kurt Vonnegut

„Így megy ez.”

Valahol, valamikor

Ügyfigyelők

– Csak dönts, az ég szerelmére! Nem gondolkodhatsz mások fejével. A magadéval tedd! – fakadt ki egyikük, fél kezével szórakozottan a konzolra tenyerelve.

– Vigyázz onnan! – csapta el a másik a meggondolatlan tenyeret a vészesen közel eső, amúgy teljesen általános megjelenésű gombtól. – Az nem a végrehajtó, de ma szeretnék időben végezni. Ha azt megnyomod, megint túlóráznom kell – magyarázkodott. Aztán hasonló hevességgel tért vissza a tárgyhoz: – De amikor annyi lehetőség van! Olyan sok helyen ágazhatnak el a sorsok. Nagyon nehéz dönteni, melyik legyen. Igazán nem tudom. Nem tehetnéd meg te?

– Mi? Én? – Már valamennyire megfontoltabban hadonászott, nem nyúlva máshoz a saját mellkasánál, amire bökött. – Dehogyis, én nem nyúlhatok ebbe bele, ez a te reszortod! Te vállaltad el. Emlékszel?

– Hogyne emlékeznék! De túl sok a változó – roskadt magába a másik. – Azt hittem, meg tudom oldani. Értsd meg, ez egy bonyolult család, sőt, abból mindjárt kettő is az. Nagyon…

– Mondd, mitől félsz? – szakította félbe az egyik. – Miért nem mersz belevágni?

– Attól, hogy nem történt meg, és így nem lehet valóság! – fakadt ki a bizonytalankodó. – De ha fikció, akkor nem tudom, van-e jogom beleírni a történelmet. Mintha meggyaláznám a jelen emlékét valami lehetséges fakó, kopár álvalósággal. Mert… én csak játszani akarok az idővel, de azért nem akarom, hogy igaz legyen. Viszont, ha leírom, félek, valósággá válik, és akkor már nem lehet megtörténtté tenni.

A munkatársa elgondolkodott, és megtámasztotta az állát tenyerével, akárcsak Rodin „A gondolkodó”-ja, kivéve persze, hogy nem guggolt le ehhez valami színpadias pózba.

– Ezek súlyos gondolatok – bökte ki a diagnózist, majd megadta a gyógymódot is. – Fel kell oldani őket. Először is, tisztáznod kell magadban, miért érzel így. Nem akarsz nekik életet adni? Úgy érzed, nem érdemlik meg?

– Nem. Úgy érzem, én nem érdemlem meg – suttogta magába szálltan a másik.

– Tudod… – tárta szét barátságosan a kezeit az egyik. – Mindenki életében ott a lehetőség a változásra. De amíg nem indulsz el, sosem tudod meg, odaérnél-e.

– Választani többféle élet között hihetetlen felelősség – mormogott maga elé a bölcselkedő. Kántálni kezdett: – Egy pillangó megrebbenti a szárnyát keleten…

– …Nyugaton feltámad a pusztító vihar, tudom, tudom! – hárította segítője. – Ismerem a történetet, sőt, a saját szememmel láttam is. Még olyan változatát is felfedte előttem a főnökség, ahol a kis lepkét összecsapta két tenyér, mielőtt megmoccanhatott volna. Oltári! – csóválta a fejét nevetve.

– Ez a pillangó még rebbentés előtt van. Nem tudom, mit tegyek hát – ült bele a másik a forgószékébe összetörten –, mert nem biztos, hogy kibírom az eljövendő szél erejét.

– Mondjuk, írd le az igazat! – csapta keresztbe a tanácsadója a karjait a mellkasa előtt, mint aki lezártnak tekinti az ügyet.

A kollégája úgy nézett rá, mint aki nem is tudja, mit lát. Halottat, szellemet, démont láttak épp eleget, még túl sokat is. De igazságról beszélő embert?!

– Ezt értené amúgy bárki is azon a világon?

– Érti bárki is a mifajtánkat? Most mondd meg! – rivallt rá az őt biztató fél, mert most már végképp kijött a sodrából. Gondolta, meg is leckézteti partnerét, és elindult a keze a korábban tiltott gomb irányába.

– Hiába, igazad van – ismerte be a másik, majd odapördült, hogy az egyiket ismét megakadályozza tettében. – Inkább túlórázom! Még az is jobb, mint itt moralizálni. De hadd tegyem meg én ezt a mozdulatot, hiszen az én reszortom, mint ahogy említetted is – nyekkent a gomb az ujja alatt. Ő felsóhajtott: – Nehéz az Ügyfigyelők élete!

És felgördült a függöny.

1990

Attila

Miután elsiratta az álmait, visszatekintett a jó és a rossz emlékekre is, a pilótagyakornokság világából. Kovács Attila sosem akart mást, csak repülni.

Egyik alkalommal, még a középiskolai mű- és sárkányrepülő-tanfolyamon várta a terepgyakorlat, és az ifjonctársak, akikkel egy kötelékben kellett felszállnia. Ezt a részét annyira nem szerette, mert voltak, akik sosem tartották be a szabályokat – tilos felszállás előtt egy nappal inni, bulizni és egyéb, nem alvás jellegű, éjszakai tevékenységeket folytatni –, ami miatt ezek az idióták rendszeresen telerókázták a gépeket. Persze utána ők takarították ki, de akkor is kellemetlenséget okoztak ezzel az egész csapatnak.

Valamikor Attilának is ki kellett rúgnia a hámból. Persze annyit sosem ivott, amivel veszélybe sodorhatta volna a másnapi feladatot. Nem is igazán szerette, látta, mit tett az alkohol a feletteseivel. Volt, aki ezredesként nem állt meg a lábán, ha földet ért. Fent színjózan volt, de lent első útja a kantinba vezette, ahol söröskorsókba töltve nyelte a whiskyket. Talán már a mája is whiskyből állt.

Időnként elmélázott a lehetséges jövőjén, amikor felidézte a saját céljait. Nem nagyon várt mást az élettől, elvégre kire számítson, a családja szétszórva, ki Nagykanizsán, ki Szegeden, ki a kettő között, ahova épp vitte az útja. A szülei nem éltek már, semmi nem tartotta otthon, és ő minden porcikájával az égben akart siklani. Vonzotta a magasság, a horizont biztos síkja, a földgolyó íve, a lenti világ eltörpülése az összes marhaságával és stresszével együtt, ami általában rázúdult.

Fent béke volt és nyugalom, csak ő és a gépe.

Amióta az unokaöccse, Krisztián – aki ENSZ-szaktolmácsnak és szintén pilótának készült – tragikus halált halt egy ejtőernyős balesetben, azóta egészen bizonyosan tanította az övéinek, hogy „ép ember, ép gépből, ép ésszel nem ugrik ki”. Ha kacérkodott is az ejtőernyőzés gondolatával azelőtt, akkor a rokona négyezer méteres halálos zuhanása végképp eltántorította ettől.

Ahogy Tilda nénje, Krisztián nagymamája markáns nyaklevesei is, amikkel még az ifjúfelnőtt Attilát is megsorozta időnként. Ő csapkodta meg akkor is, ha a fiú egyszer-egyszer részegebben kötött ki otthon, mint kellett volna, úgyhogy a kis Kovácsnak volt lehetősége átgondolni az életét, és hogy megéri józannak meg földhözragadtabbnak maradni a továbbiakban.

Aztán végül elhasalt a vizsgán, mert még a szocialista rendszerben kezdte a repülést tizenkilenc évesen. Volt egy kérdés, hogy miért szeretne repülni. Többféle választ megjelölhetett, kettő a lenini és egyéb kommunista eszmegyáros útját éltette. A harmadik csak ennyit tartalmazott: „mert repülni jó”. Hülye kérdésre hülye válasz, és fel is horgadt benne az ötlet, hogy ezt jelöli be. Elege volt már a néphülyítésből, ő tényleg csak repülni akart. Az akkori rendszerhez hű vezetés persze nem díjazta a poént, vagy tán nagyon is: akkor repülni fogsz! – mondták, és Kovács Attila rögtön kívül találta magát a pilótapályán.

Így nem sikerült neki bekerülnie a gépezetbe, sem egy repülős tanonc-évet eltöltenie a Szovjetunióban, aztán lemaradt a többiről is egy kanadai támaszponton.

Később kitöltötte a kötelező sorkatonaság idejét, akkor még másfél év volt, háromszor hat hónap három különböző laktanyában. Az egész politikai háttér káoszba rántotta a honvédelmet, ezt jól mutatta, hogy miután felesküdtek a Magyar Népköztársaságra, egy hónappal később esküdhettek a Magyar Köztársaságra is. Ez maga volt a megtestesült morálgyilkos erő, a kétféle identitás magját elhintő ideológia. Nem sejtetett semmi jót, de ezt akkor még Attila sem tudhatta.

Huszonkét évesen egymaga maradt, katonai hivatás és gyökerek nélkül. Hiába vágyott a felhők közé, végül mégis csak a vasútnál helyezkedett el. Ám ahogy a körülményei a földhöz kötötték, a lelke kezdett szárnyalásba: egy katonatársa jóvoltából megismerte az Urat, és hívő keresztény lett. Ha már pilótaként nem repülhetett, akkor talán egyszer, az elragadtatásban sikerül Krisztushoz…

Zoé

A kamasz évek kifejezetten komiszak is, erre Káplán Zoé garantáltan mérget vehetett. Pláne, ha igazságkereső művészlélekkel áldotta meg a sors vagy a Mindenható.

Grafikus, fotós és irodalmár felmenőkkel mire is predestináltathatott volna ez a magának való tini, mint tizenkét évesen nekiülni kisregényt írni.

– Ez micsoda?! – Nem úgy tűnt, hogy sikerült neki, vagy talán túlságosan is.

Krisztina, az anyja találta meg a féltve rejtegetett, lila füzetkét, amire az volt írva: „Hetedik parancsolat”. Bár ez a „ne lopj”, a kislány mégis a „ne paráználkodj” sort írta alcímnek, mivel a hatodik parancsolatot akarta a betűi közé rejteni. Vagy egyszerűen csak elszámolta, hiszen mindig is küzdött a matekkal. Ahogy egy rakás másik tényezővel, ami meglátszott a magatartásán is.

Lázadt a materialista, de mégis szigorúan erkölcsös anyja szabályai ellen, miközben kereste az Istent, és némi fellazulást várt szexuális téren, az ő korában. Mégis csak tizenkettő vagyok, ez bizonyos kultúrákban már felnőttnek számít!

Miután édesanyja kifújta magából a felháborodással vegyes döbbenetet, ami a félig betelt füzetke tartalma okán hatalmasodott el rajta, csak a fenti kérdés bírt kiszakadni belőle.

Igen, ez egy kezdetleges iromány, egy kiskamasz képzelgései, tele bűnös szexualitással, ráadásul komoly szülőkritika is van benne – ő is látta, mi ez, és nagyon nem tetszett neki.

Tűnődött, mekkora pofont osszon ki, de képtelen volt megütni a lányát.

Talán pont ezért került be az az anyjával komoly konfliktusban álló főszereplőnő a történetbe, aki aztán meglehetősen frivol keretek között bonyolódott testi kapcsolatba a főszereplő férfival… Miután brutálisan megerőszakolták. Ez mindenhogy borzalmas! Hogy juthat ilyen eszébe egy gyereknek?! Hol hallotta vagy látta ezt, mert hogy nem tőlem, az biztos! …Akkor az apjától! Beszélek Dáviddal, ha lerendeztem a lányunkat!

– Ezt most azonnal összetéped, és kidobod a szemétbe!

Káplán Zoé első regénye nem ment át a cenzúrán. Bár, legalább elolvasták, ami azért sok kezdő írónál nem mondható el. Félsiker?

Később, amikor erre visszatekintett, csak mosolyogni tudott ezen. Krisztinával is jókat nevetgéltek az eseten. Tisztában volt vele, hogy akkori túlságosan fiatal kora és az anyjával való, nem igazán felhőtlen viszonya okozta ezt az egészet. Mert az ilyen felnőtt pszichothrillerek később, mondjuk úgy harmincöt évvel, igazán megállják a helyüket még Krisztina könyvespolcán is…

1992

Attila

– Megkérem az újonnan érkezetteket, hogy álljanak fel egy pillanatra! – zendült a lelkipásztor szava a színpadról.

Megfordult, hogy megnézze, kik jöttek el az istentiszteletre. Egészséges kíváncsiság dolgozott benne, semmi több. Azonban, amikor meglátta azt a szemüveges teremtést, már egészen máshogy szemlélte a dolgokat.

Ejha, de csinos kislány!

Persze, amilyen a formája, ez még csak egy tinédzser. Legalább egy tízessel fiatalabb nála, ha nem többel. Olyan kiskorú, mint ide Lacháza.

Na, szép kis keresztény gondolataid vannak, Kovács Attila!

Mielőtt több testrésze is reakcióba lendült volna, gyorsan visszafordult a hangosító pulthoz, és felkészült, hogy az üzenet előtti énekes előadását technikai szaktudásával támogassa. A potméterek tekergetése szerencsére elterelte a figyelmét és valamennyire csillapította feltörni készülő vágyait.

Mindig a nők! Megőrjítik az embert!

És akkor még semmit nem tudott arról, mi vár majd rá a későbbiekben.

Zoé

Muszáj ezt a pellengért éppen most átélnem? Legyen már vége! Köszönöm a tapsot, jaj, édes Istenem, ha létezel, akkor hadd üljek már le! Nem kell mindenkinek tudnia, hogy itt vagyok! – feszengett a pillantások kereszttüzében a még nem tizenöt éves kamaszlány.

Káplán Zoé sosem szenvedhette a figyelmet, persze egy másik része azért örült, hogy most nem nevették ki vagy dobálták meg valamivel. Viszont azzal sem igen tudott mit kezdeni, ha örültek neki.

A barátnőivel, Katival és Zsuzsival érkezett, akik közül Zsuzsit azelőtt csak látásból ismerte, ő Kati régebbi ismeretsége volt. Persze egyből jó fejnek tartotta, amikor elkezdtek a kórusba is együtt járni, pedig dohányzott és emiatt folyton bronchitisze volt. Szerencsére Kati és Zoé kerülték a cigit, az előbbi utálta az ízét – még mindig vacak, mondogatta, amikor időnként elkérte a dekket Zsuzsitól –, az utóbbi viszont azt rühellte, hogy körülötte otthon mindenki dohányzott. Ő ilyen lázadó természet volt, ezért elhatározta, hogy juszt se fog rágyújtani. Voltak még ilyen berögződései, amikből a legtöbbet sikerült megtartania további életútja során.

Azt, hogy nem megy többet misére vagy ilyen keresztény helyekre, nem sikerült betartani, hiszen most ebbe a furcsa, szektás környezetbe került. Azért remélte, Kati nem keveredett rossz társaságba, bár azt már nehezményezte, hogy egyre ritkábban szállt be a pajzán viccelődésbe, pedig azelőtt az élen járt minden félreértelmezésében. Zoé ezt imádta benne, de most el kellett engednie. Kati megváltozott, a barátnője pedig utált minden változást.

Pedig csak a változás állandó az életben, mondják az olaszok.

1993

Zoé

– Kicsit tovább maradunk, nem baj, anyu? – kérdezte Krisztinát Zoé, aki épp a cigiszünetből ért vissza, hogy hazainduljanak.

Ő nem bírta ezt a keresztény dumát, amit a lánya egész jó szívvel hallgatott. Inkább kiment az istentisztelet alatt dohányozni az iskolaépület elé, ahol az alkalmakat tartották, nehogy megbántson valakit, kiváltképp a lánya érzelmeit.

– Hát azért örülnék, ha elindulnánk. Holnap suli – figyelmeztette az első osztályos gimnazistát. – Szerintem Katinak is mennie kéne haza, nem igaz?