Borítószöveg

#POV – Nézd új szemszögből a világot!
– Kérdések
– Válaszok
– Nézőpontok

Egy könyvsorozat, amelyen keresztül jobban megismerheted önmagad és a világ sokszínűségét.

„Még ilyen időkben is, mint ez a mostani, kell valaki, aki azt teszi, ami helyes. Egyszerűen azért, mert ez a helyes.”

...április 28-án végre Penzbergbe, a bajor kisvárosba is elér a hír: közelednek a felszabadító amerikai csapatok. A városlakók fellélegeznek. A nácik hatalomra kerülésekor elűzött polgármester visszatér, maga köré gyűjti egykori híveit, akik nem hajlandók engedelmeskedni Hitler utolsó parancsának, és megakadályozzák a bánya felrobbantását.

Ez végzetes következményekkel jár. A fanatikus földalatti szervezet, a Vérfarkasok szerint ezek az emberek hazaárulók, és a telihold fényében bosszúra éhes falkákban indulnak levadászni őket.

Születhet ilyen körülmények között őszinte szerelem?

A tizenöt éves Schorsch, annak a nácibarát rendőr őrmesternek a fia, aki Marie bujkáló apját keresi. A fiúnak mindennél fontosabb, hogy elnyerje Marie bizalmát, és amikor a városban elszabadul a pokol, Schorsch-nak döntenie kell, kinek az oldalára áll.

A regény megtörtént eseményeken alapul.

KIRSTEN BOIE 1950-ben született Hamburgban. Egyetemi éveit is ott töltötte, angol-német szakon diplomázott, majd irodalomtudományból doktorált. A kortárs német gyerek- és ifjúsági irodalom egyik legnevesebb szerzője. Számos díjat kapott, többek közt életművéért elnyerte a Német Ifjúsági Irodalmi Díj különdíját. Írt forgatókönyvet és gyermekeknek szóló színdarabot is. Férjével és két örökbe fogadott gyermekével Hamburgban él.

Új regénye, a Telihold volt aznap a II. világháború végnapjainak megrázó és lebilincselő krónikája.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kirsten Boie: Dunkelnacht

Verlag Friedrich Oetinger. Hamburg, 2021

Fordította

Nádori Lídia

© Kirsten Boie, 2021

Hungarian translation © Nádori Lídia, 2022

Hungarian edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2022

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-437-917-1

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget az eredetivel egybevetette Dávid Ádám

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A #POV-sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Penzberg, 1945. április 27., este

1. SCHORSCH,
MARIE

Mondjuk, hogy telihold van… Áprilisi, vagy lassan már májusi telihold. Egy felhő kúszik be lassan a szinte tökéletes korong elé. Igen, legyen telihold. Jól jön majd, következő éjszakán még hasznát vehetjük. A gyilkossághoz is kell némi fény. Most azonban, ezen a mai éjszakán, csak kettejüket látjuk a városháza árnyékában, még mindig egy lépésnyi távolságot tartva egymástól, pedig már itt álldogálnak egy ideje. – Azt beszélik, hogy az amerikaiak talán már holnap ideérnek! – mondja a lány. És ahogy a fiúra néz, abból látszik, hogy inkább azt a kérdést tenné fel, ami már néhány perce ott lóg kettejük között a levegőben, amióta majdnem szó szerint egymásba botlottak. Tetszem neked? De ilyesmit nem kérdez az ember. Egy rendes német lány meg aztán végképp nem. A Lányszövetség egyenruhája van rajta. A blúz kicsit szűk, néhány hete, a tizennegyedik születésnapja óta nem tudja elrejteni, ami alatta történik. – Már egészen közel vannak! Apám azt mondja, ideje elővenni a lepedőket.

– Lepedőket? – ismétli a fiú értetlenül. Rajta is látszik, hogy inkább másról beszélne.

A lány ekkor mégis közelebb hajol hozzá. – Fehér zászlók! – suttogja. Ja, csak ezért hajolt közel. Nem akarja, hogy más is hallja, amit mond. A véderő gyengítése, ellenséges propaganda, az ilyenért halálbüntetés jár. – Apám azt mondja, nem kéne megvárni, amíg az amerikaiak mind lepuffantanak minket!

Kapituláció?, kiáltana fel a fiú legszívesebben. Németország soha nem adja meg magát! Penzberg sem! De közben annyira közel van az arcához a lány arca, hogy mégis inkább felujjongana, mert ez a lány annyira rábízza magát, ha jobban belegondol, rábízza az életét… Úgyhogy inkább nem mond semmit a kapitulációról és Németországról, hanem hirtelen két keze közé fogja a lány arcát. Talán egy kicsit durván is, mert még soha nem gyakorolta.

Azután a lány szájára szorítja a száját, ahogy nemrég a moziban látta, Carl Raddatz is ezt csinálta Kristina Söderbaummal az Áldozatban. Tehát pontosan így kell csinálni, most pedig a lánynak ki kellene nyitnia a száját…

De a lány ellöki magától, hátraugrik, és ijedten néz rá. – Schorsch!

A hold időközben már teljesen eltűnt a felhő mögött, így a fiú nem láthatja, hogy elpirult, de ő sem látja a fiú arcát.

Elindul, aztán meggondolja magát, megáll.

A kezemben vagy, Marie!, gondolja dacosan a fiú. Ellenséges propaganda! Ezért halál jár. Statáriális kivégzés. Abból megtanulná ez a lány, hogy nem bánhat így vele! Csak úgy itt hagyni, csókolózás közben!

Aztán úgy szégyelli magát a fiú, ahogyan még soha nem szégyellte. Hogyan fog így holnap a lány szemébe nézni? Mit csináljon, ha meglátja pusmogni a barátnőivel? Bohócot csinált magából, amikor megcsókolta, és ráadásul nem csak a lány előtt vált nevetségessé. Hirtelen a saját szemében sem volt több ostoba kiskölyöknél. A lány ellökte magától, ennél megalázóbb nem is történhet egy tizenöt éves férfival.

– Schorsch! – A lány még mindig ott áll, ahol az imént megtorpant. – Nekem most mennem kell – folytatja suttogva. Azután hirtelen a kezét nyújtja a fiúnak, de ijedten vissza is rántja. – Otthon már biztosan aggódnak miattam. – Azzal futásnak ered.

A fiú a lány után néz. Nem érti. A lány a szomszédos üzlet előtt még megfordul, fölemeli a kezét, int neki, aztán eltűnik a házban.

A hold előbújik felhője mögül, már majdnem májusi hold. A fiú azt sem tudja, hogyan kerül haza. Schorsch. Nem sejtette, hogy ilyen boldognak is lehet lenni.

Egy hosszú pillanatig úgy érzi, az élet szép.

2. A HÁTTÉR

Pedig az élet már évek óta nem nevezhető szépnek. Majdnem hat éve annak, hogy a német csapatok bevonultak Lengyelországba. Pár nap alatt rohanták le, aztán fél Franciaországot is elfoglalták, majd Hollandiát, Dániát… Mit soroljuk: majdnem egész Európát. Kis ideig még Észak-Afrika is az övék volt!

Németország! Hiszen a Führer megmondta, Heil Hitler!, a Führer minden más nemzet fölé emelte Németországot, reszketett a többi nép, a sok puhány demokrata. Azután nekiállt a keleti vidékeket is sorra meghódítani, hogy legyen elegendő földjük az árja német parasztoknak, akiket oda akart letelepíteni. Úgy tűnt, a német katonáknak gyerekjáték lesz legyőzni azt az aljanépet ott, Oroszországban.

De aztán mégsem volt gyerekjáték. Helyette sok ezer katona esett el. A hideg orosz tél, az éhség…, pedig ahová betették a lábukat, kifosztottak és felégettek mindent. A végtelen orosz síkság népeinek szívóssága… Az aljanépet nem lehetett olyan egyszerűen legyőzni.

Ráadásul az egész világ összeesküdött Németország ellen – a zsidó nagytőke fizette és irányította őket! –, aminek az lett a vége, hogy még az amerikaiak is betörtek a Birodalomba, múlt nyáron az angolokkal együtt partra szálltak Normandiában, és azóta két oldalról szorongatják Németországot: kelet felől az oroszok, nyugat felől az amerikaiak és a pudingzabálók. Már jó ideje lábbal tiporják a szent német földet. De a német nép nem adja fel, utolsó emberükig, utolsó csepp vérükig harcolnak, a Führer parancsára. Még akkor is, ha az az utolsó ember még be sem töltötte a tizenötöt, vagy már hetvennél is idősebb. A lényeg, hogy ők mindannyian a szent német földet védik, és a vége úgyis győzelem lesz. Sieg Heil! Nem hiába mondogatják, hogy a Führer még elő sem vette a titkos fegyvert!

Hogy már hallani lehet az amerikaiak fegyverropogását? Mit számít az? A fiú nem fél. A fiú hinni akar a végső győzelemben.

És persze most, ebben a pillanatban egyébként is egészen más dolgok járnak a fejében.

Großhadern, 1945. április 27., este

3. GUSTL

És a másik fiú: Gustl. Fekszik a tábori ágyon, nem tud aludni. Körülötte köhögés, nyögés, horkolás. Az öregemberek borzasztóan horkolnak, olyan hangosan, hogy lehetetlenség aludni tőlük. Némelyikük hatvannál is idősebb, a mellette fekvő Alois azt mondta, nemrég ünnepelte a hetvenedik születésnapját.

De a közösségért bármit! Ők mindannyian együtt a Vérfarkasok! Jöjjenek csak az ellenséges csapatok! A Vérfarkasok már a frontvonal mögött meglepik őket, támadják, ahol csak érik, egy pillanatig se legyen nyugtuk, ők, a Vérfarkasok majd visszahódítják a hazát!  Ők az utolsók, akikre a Führer még számíthat. Földalatti mozgalomként harcolnak tovább! Szabotázsakciókat hajtanak végre! És ha szükséges, saját néptársaik árulását is megtorolják. Aminek elkerülhetetlenül lesznek halálos áldozatai.

A gyűlölet a mi imádságunk, a bosszú a csatakiáltásunk! Ezt a jelszót magától Goebbels birodalmi propagandaminisztertől kapták útravalóul. Gustl már akkor elhatározta, hogy méltó lesz hozzá.

„Fiam!”, siránkozott az anyja. „Nem mész te sehova! Ne menj oda, azok közé a farkasemberek közé, azok…”

De Gustl csak pakolt a zsákjába, rá se nézett az anyjára. Hogy képzeli, hogy meg tudja állítani?! Szégyent hoz rá ez az asszony, az apja is szégyent hozott rá, akit Sztálingrád után eltűntnek nyilvánítottak. Eltűntnek! Még hősi halált sem tudott halni.

Gustlnak ezzel a szégyennel kellett élnie, amit az apja hozott rá. Még Dachauban is volt, a koncentrációs táborban, igen, az apja vörös volt, ezt még a fronton se lehet helyrehozni. Gustl szégyelli magát, amióta az eszét tudja, amióta farkaskölyökként várta, hogy elég nagy legyen Hitler ifjaihoz, és hordhassa végre a barna inget, a bőr nadrágszíjas, fekete nadrágot és a karszalagot. Be akarta bizonyítani, hogy ő nem olyan, mint az apja, ezért aztán ő lett az egyik legszívósabb a rajban, rajvezető is volt, megtett minden tőle telhetőt, hogy feledtesse a szülei szégyenét. Mármint hogy saját magával elfeledtesse, hiszen a többieknek ez nem számított. Annyi vörös nyüzsög Penzbergben, vörösök, szocdemek, és a sok árulónak sok gyereke van, ő csak egy közülük. De neki, neki fontos… Le kell törölni a szégyenfoltot bármi áron.

Gustl hisz a Führerben. Gustl hisz a Német Birodalomban és az árja fajban. A végső győzelemben is hisz, habár abban azért annyira már nem, de nem tesz semmit, hiszen itt vannak ők: Adolf Hitler szabadcsapatai, más néven a Vérfarkasok, akik arra szövetkeztek, hogy szabotázs-akciókat hajtsanak végre az ellenség vonalán túl, az elfoglalt területeken titokban harcoljanak a Führerért, még ha minden veszni látszik is. Majd ha ők beteljesítik a küldetésüket, akkor újra feltámad a Birodalom, ragyogva, mint a hamvaiból újjáéledő főnix. És ő, Gustl is elmondhatja, hogy kivette ebből a részét, és vezekelt a szülei bűneiért.

Hát ezért jelentkezett azonnal Hans csapatába. Százan vannak, ő az egyik legfiatalabb, tizenöt évesnél fiatalabb senki  sincs. A legöregebbek meg hatvan- vagy hetvenévesek. Ami a kettő közé esik korban, az mind a fronton van, vagy elesett. Van, aki a Népi Rohamosztaghoz került. De ők itt, ők a Vérfarkasok, Hans Zöberlein emberei, ők még akkor is küzdeni fognak, amikor mindenki más azt hiszi, hogy vége. És ő közéjük tartozik. Az életét adja a Führerért. Az életét adja a győzelemért.