Amanda Peters

ÁFONYASZEDŐK

A mű eredeti címe

The Berry Pickers

Copyright © 2023 Amanda Peters

Translation by arrangement with Transatlantic Literary Agency Inc.

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

A kötet megjelenését a Canada Council for the Arts támogatta

ISBN 978 615 104 065 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Apámnak, köszönettel a történetekért.

Wela’lin a’tukowin.

PROLÓGUS

A falnak és a lapos párnáknak dőlve ülök az ágyban. Mae, a nővérem megütögette ugyan a párnákat, hogy kigömbölyödjenek egy kicsit, de azóta órák teltek el. A fényképen, amit a kezemben tartok, Leah még kicsi volt, akkor még azt sem tudtam, hogy a világon van. Az ablakon beáramló napfény már halványul, és én azon elmélkedem, mennyire a nők alakítottak, formáltak engem, dacára annak, hogy nagyrészt hiányoztak az életemből.

Mivel fáj a lábam, nem tudok üldögélni a tűznél, a fatörzs mellett, amelyet már régóta a barátomnak tekintek. Unom már az ágyhoz kötöttséget, a gyógyszereket meg a betegséggel járó magányt, és tudom, hogy a szeretteim hiába is próbálnák megérteni, miért ragaszkodom ehhez a magányhoz. Azért ragaszkodom hozzá, mert a haldoklás olyan dolog, amit egyedül kell végigcsinálnom. Leah, aki immár felnőtt nő, hetente egyszer-kétszer meglátogat, Mae, a nővérem és Ben, a bátyám a szívükön viselik a sorsomat, holott nem érdemlem meg. Az anyám pedig imádkozik értem…

– Joe? – hallom Mae hangját. A nővérem résnyire nyitja az ajtót, és bedugja a fejét, amelyet így az ajtó és a fal foglal keretbe.

– Ébren vagyok.

Az ajtó erre teljesen kinyílik, és belép Mae. Csillog a szeme, mintha örülne valaminek. Már jó ideje nem láttam ilyet senkitől.

– Boldognak látszol, Mae.

– Mert az vagyok.

Megpróbálom kihúzni magam ültömben. Teljes valómban akarom megmutatni magam, jelezve, hogy ami Mae-t boldoggá teszi, az engem is boldoggá tesz.

– Joe, jött hozzánk valaki – mondja Mae. – És azt hiszem, lesz miről beszélgetnünk, mert rég találkoztunk.

EGY

Joe

Aznap, amikor Ruthie eltűnt, mintha a szokottnál is éhesebbek lettek volna a púposszúnyogok. A boltban, ahova jártunk, azt mondták a fehér emberek, hogy mi, indiánok azért vagyunk olyan jó áfonyaszedők, mert savanykás a vérünk, és ez elriasztja a púposszúnyogokat. Én már akkor, hatévesen is tudtam, hogy ez nem igaz, mert a púposszúnyog nem válogat. De most, szinte napra pontosan ötven évvel később, amikor itt fekszem, és belülről rág szét a láthatatlan betegség, már nem nagyon tudom, hogy mi igaz és mi nem. Még az is lehet, hogy tényleg savanyúak vagyunk.

Szóval csíptek minket a púposszúnyogok, függetlenül attól, hogy milyen ízű a vérünk, de Anya tudta, mitől múlik el este a viszketés. Azt csinálta, hogy lehántotta egy égerfa kérgét, és szétrágta, majd ezt a pépet kente a csípéseinkre.

– Maradj veszteg, Joe! Ne ficeregj! – mondogatta, miközben rám kente a sűrű pempőt. Szerencsére jó sok égerfa volt az áfonyaföldeket hátulról határoló, vékonyka erdősávban. A földek amúgy a végtelenbe nyúltak, legalábbis nekem akkor úgy tűnt, és Mr. Ellis, a tulaj nagy kövekkel jelölte meg a táblák határát, hogy lássuk, merre jártunk már és hova kell még mennünk. De előbb-utóbb mindig a fáknál kötöttünk ki, vagy ha nem a fáknál, akkor a lassanként szétporladó 9-es útnál, ahol olyan mélyek voltak a görögdinnye nagyságú kátyúk, mint a tó. Ezen a földek közt kígyózó, sötétlő aszfaltcsíkon jutottunk el évről évre Mr. Ellis birtokára.

A 9-es út mellett már akkoriban, 1962-ben is elég kevés ház volt, és jócskán lepattogzott róluk a szürke vagy a fehér festék. A korhatag verandájuk is megroggyant, és burjánzó, sárgászöld fű nőtte be az elhagyott autókat meg a kiselejtezett hűtőket, amelyeknek rozsdamarta darabkáit fel-felkapta egy-egy erősebb széllökés. Amikor nyár közepén Új-Skóciából megérkezett a sötét bőrű idénymunkások nevetgélő-danolászó karavánja, a régi házak lakói hátat fordítottak nekünk, mert az érkezésünk arról tanúskodott, hogy nem sokra vitték. Az a vidék csak szeptemberben mutatott némi életörömöt, amikor beragyogta a földeket a lenyugvó nap arany fénye.

Ezen a rozsda és rothadás sújtotta tájon állt Mr. Ellis háza, méghozzá éppen ott, ahol a 9-es út találkozott a tó túlsó, indiánmentes partjára vezető földúttal. Ott, a túlparton vasárnaponként fürdőztek és piknikeztek a fehér emberek, és felhólyagzott a bőrük a bágyadt maine-i napsütésben. Otthon, évekkel később, úgy emlékeztem vissza Mr. Ellis házára, mintha valami könyvben vagy magazinban láttam volna a buszra várva vagy az orvosnál. A kocsibehajtó fölé nyárfák tornyosultak, és hosszú, nyílegyenes sorba állított fenyőket is telepítettek a ház mellé, hogy a táborunkba vezető földútról se tudjunk bámészkodni. De azért persze leskelődtünk.

– Ben, miért van ezeknek egyáltalán házuk, ha csupa ablak az egész? – kérdeztem a bátyámtól.

– Mert fedél kell a fejük fölé. Itt is hideg van télen, nem csak otthon.

– De hát minek annyi ablak? – faggattam tovább Bent, miközben szájtátva bámultam a házat.

– Azért, mert az üveg drága. Így mutatják meg a világnak, hogy milyen gazdagok.

Bólintottam, pedig még mindig nem igazán értettem a dolgot.

Az én szememben a sok ablak nélkül is valóságos kastélynak tűnt volna az épület, amelynek hófehér falát minden második nyáron újrafestették a piros szegéllyel együtt, a bejárati ajtaját pedig két oszlop fogta közre. Mi ugyanis egy parányi, három hálószobás házikóban éltünk, amelynek beázott a teteje. De jóval később, amikor Mr. Ellist már rég elvitte az infarktus, én pedig immár józanul és a kíváncsiságtól vezérelve visszatértem oda, sokkal reálisabban láttam a helyzetet: rádöbbentem, hogy egy szimpla kétszintes, ablakfülkés ház áll előttem.

Azon a nyáron, amikor elvesztettük Ruthie-t, vastagon ellepték a földeket a zöld levelek és a parányi bogyók. Izgatottak voltunk még, mert addigra szinte feledésbe merültek a korábbi évek hosszúra nyúlt, kemény munkanapjai. Apám, miután célba juttatott minket meg a következő nyolc-tizenkét hétre szükséges ellátmányt, még aznap visszament Maine állam és a kanadai Új-Brunswick tartomány határára. Nagy porfelhőt kavarva indult el, hogy egybegyűjtse az áfonyaszedő csapat állandó, megbízható tagjait: az öreg Geraldot és a feleségét, Juliát, Hanket és Bernardot, a dolgos, maguknak való ikreket, Agnust, az özvegyasszonyt és a hat nagydarab, erős gyerekét, meg a részeges Frankie-t. Ő mókás ember volt: félt a medvéktől, meg a sötétben is félt, és nem sok hasznát lehetett venni.

– Anyád szerint az olyanoknak is kell a pénz meg valami életcél, mint Frankie. Még akkor is, ha csak két hónapig tart – mondta Apa, amikor ezt szóvá tettem.

– De hát én is többet szedek, mint ő – feleltem, és a mélázó Frankie felé intettem a fejemmel, aki épp bekapott egy áfonyát. – És meg is eszik annyit, amennyit leszed – tettem hozzá.

– Vannak emberek, akikkel elnézőbbek vagyunk, Joe – mondta erre Apa. – Tudod, hogy Frankie csecsemőkorában majdnem megfulladt, és emiatt nem lett belőle igazi felnőtt. Nincs vele semmi baj, és Istennek biztos vele is van valami terve, úgyhogy elfogadjuk olyannak, amilyen. Neki is ugyanúgy szüksége van erre a nyári munkára, mint nekünk. Szeret itt lenni, és üldögélni velünk a tűz körül, és még némi zsebpénzt is keres. Legalább van valami, amire várhat.

– Igen, de Apa… – kezdtem, mert bosszantott, hogy Frankie-t pénzben fizetik ki, én pedig csak új ruhát kapok, hogy legyen miben iskolába járnom szeptembertől.

– Semmi de! – vágott a szavamba Apa. – Dolgozz szépen tovább, és légy kedves Frankie-hez! Sosem tudhatod, mikor szorulsz rá mások jószívűségére.

Apa tehát elment a többi idénymunkásért, hogy felpakolja őket a pick-up platójára, mi pedig anyánk árgus tekintetétől kísérve kitakarítottuk a faházat, és előkészítettük a táborhelyet. Mi, fiúk kihuzigáltuk a veranda padlóréseiből a füvet, amely jó nagyra merészelt nőni a távollétünkben, és rendesen összevagdosta a kezünket, majd száraz tűzifát gyűjtöttünk, hogy tüzet gyújthassunk: az egyiken főztünk (ez szinte mindig égett), a másikon meg vizet melegítettünk a mosogatáshoz és a hétvégenkénti ruhamosáshoz. A lányok egy része, köztük a nővérem, Mae a takarításban segédkezett, a többiek pedig átmentek a nagy házba, mint minden nyáron, és segítettek a tulaj feleségének az ilyenkorra időzített nagytakarításban. A kevéske pénzt, amit a munkájukért kaptak, a megyei vásárban költötték el hajtűre, pancsolt whiskyre meg pattogatott kukoricára.

A faházunkból nem látszott a tó, csak a táborhely széléről, ahol az öreg Gerald és Julia verte fel a sátrát. Mi szerencsésnek mondhattuk magunkat, hiszen faházban lakhattunk, és régi matracokon alhattunk, de nem fértünk el ott túl sokan. A többiek, köztük a két bátyám, Ben és Charlie sátorban aludtak, ahol nyomta a hátukat a kemény talaj, és a dzsekijük volt a párnájuk.

Aztán megjött a többi család is Új-Skócia különböző pontjairól, meg páran Új-Brunswickból, és a fiúk jó nagy lármát csaptak. Mivel a tavalyi áfonyaszezon óta nem látták egymást, bőven volt mit megbeszélniük, és nem fukarkodtak a hangerővel. Azon a nyáron még nem voltam elég nagy ahhoz, hogy velük lógjak, ezért Ruthie-val múlattam az időt, akit feszélyeztek ezek a nagyobb fiúk. Napközben, amikor komoly arccal dolgoztak, ő is gondolt rájuk, és ugyanúgy szerette őket, mint mi, többiek. Esténként viszont, amikor a fiúk a tűznél énekeltek, és évődtek a lányokkal, meg játékból verekedtek, visszavonult a faházba, és hátát az ajtóval szemközti falnak vetve, ócska zoknikból készült babáját a hóna alá csapva elaludt. Anya a matrac másik oldalán feküdt, és pajzsként védte Ruthie-t a hangos fiúktól, akikre álmában már nem is gondolt.

Azon a nyáron heten indultunk el a régi pick-uppal dél felé: Anya, Apa, Ben, Mae, Charlie, Ruthie meg én. Ben és Mae azelőtt az indián iskolában lakott, így a korábbi nyarakon Anya alig várta, hogy hazajöjjenek, bár ezt próbálta leplezni. Aztán megjöttek, és még szinte ki sem szálltak a kocsiból, amikor Anya elkapta őket. Előbb az egyik, majd a másik gyereke arcára tapasztotta a két kezét, és úgy nézte őket, mintha aranyból lennének, vagy mit tudom én. Ezt többször megismételte, és mindig homlokon csókolta őket, mielőtt továbblépett a másikhoz, és egyfolytában mondogatta a nevüket, mint az Üdvözlégy, Máriát. Apa pedig hátba veregette Bent, megölelte Mae-t, majd felpakolt minket a pick-upra, és útra keltünk a határ felé. Az indiánügynököt csak évente kétszer láttuk: karácsonykor és az áfonyaszezonban. „A kemény munka jellemépítő hatása révén tisztességes állampolgárokká válhatnak, akik beteszik a magukét a közösbe” – olvasta fel egyszer Ben, miután összerakosgatta a levelet, amit Apa széttépett. Apa nem szerette Mr. Hughest, a kövér indiánügynököt, akinek orrát vöröses színű lyukacskák tarkították. Miután Apa elolvasta azt a levelet, Bennek és Mae-nek nem kellett visszamennie az indián iskolába. Otthon maradhattak velünk, és járhattak ugyanabba az iskolába, mint Charlie meg én.

Most, ötven évvel később, Ben a szemközti egyszemélyes ágyon alszik, azaz többnyire átvirrasztja az éjszakát, mert fél, hogy akkor lehelem ki a lelkemet, amikor ő vigyáz rám. Ha nem ő fekszik abban az ágyban, akkor Mae morgolódik, vagy éppen hortyog. Már csak ennyien vagyunk: Anya, Mae, Ben meg én. Ha létezik a szellemvilág, jó lesz látni mindazokat, akiket már elveszítettem. Jó lesz átölelni őket, és megmondani nekik, hogy szeretem őket, és bocsánatot kérni tőlük, mert többeknek tartozom ezzel ideát is meg odaát is. Ha pedig nincs szellemvilág, azt, gondolom, úgysem tudom meg soha, ezért nem is hagyom, hogy aggasszon ez a kérdés. De Anyának ezt a világért sem mondanám el, mert ő szentül hiszi, hogy az élők sorából eltávozott szerettei ott ülnek az Úr jobbján.

Ugyanennek a nyárnak egy tiszta, augusztusi estéjén a tábortűz körül ültünk mindannyian. Apa épp eltette a hegedűjét, mert már belefáradtunk az énekbe meg a táncba. Leterítettünk Ruthie-val egy takarót, és kezünket a tarkónkon összekulcsolva, hanyatt fekve néztük, hogy viaskodnak kitüntető figyelmünkért a szentjánosbogarak és a csillagok. A szerencsésebbek, akik már elég nagyok voltak ehhez, külön, az Allen-hegyen gyújthattak tüzet. Mae sokat mesélt nekünk arról, hogy ott táncolni is szoktak a nagyfiúk és a nagylányok, meg csókolózni is, és próbált meggyőzni minket, hogy ő viszont mindig rendesen viselkedik, és semmi ilyesmit nem csinál. Ezt persze nem hittük el Ruthie-val, mert Mae-vel sosem fordult elő olyan, hogy ne érezte volna jól magát egy mulatságon, és ne kevert volna valami bajt. De aztán másra terelődött a szó ott, a mi tábortüzünknél.

– Azt mondják, hogy ez jó dolog, mert így könnyebben beilleszkednek a gyerekek, és munkát is könnyebben találnak – mondta egy öregasszony. Igencsak göcsörtös volt a keze, mégis serényen fonta a kosarat a kőrisfa kérgéből, pedig oda sem nézett.

– A nagy lószart jó dolog – mondta valaki más. – Senkinek sincs joga ahhoz, hogy elvegye tőlünk a gyerekeinket. A fehéreknek meg pláne nincs joguk hozzá! Nézzétek meg, hogy nevelik a sajátjaikat: csak nyavalyogni tudnak, meg nagyszájúskodni. Nem sok örömük telik bennük, ezért kellenek nekik a mieink.

– Ne értsetek félre, nagyon örülök, hogy Ben és Mae itthon van – mondta anyám a tűz felé hajolva, hogy jobban lásson, mert épp a ki tudja, hányadik zoknit stoppolta. – De azért azt se hallgassuk el, hogy ott megismerik a gyerekek a Biblia tanításait. Nem is tudtam eldönteni akkor sem, meg azóta sem, hogy helyes dolog-e kivenni őket onnan. Lewis viszont olyan biztos volt az igazában, mint abban, hogy holnap is felkel a nap. – Anya, önhibáján kívül, nagyon megszerette az egyházat. A szép templomi szertartások pótolták a régieket, amelyeket gyerekkorában kitéptek a szívéből. Arról az időszakról szinte soha nem beszélt. Aztán Ruthie felállt, és a fülembe súgta, hogy el kell mennie vécére. Maradt utána a pokrócon egy jó meleg bemélyedés, amelybe már nem ült bele újra. Amikor Anya kis idő múlva a keresésére indult, már összegömbölyödve aludt a matracon.

Másnap pedig nyoma veszett.

Apának az volt a dolga, hogy fel-alá járkáljon a sorok közt, és ellenőrizze, hogy haladunk, nem maradt-e ki egy-egy bokor, vagy nem végeztünk-e trehány munkát. A nap végén pedig összeírta, hogy ki hány láda áfonyát szedett. A lustábbja kibélelte a ládák alját levéllel meg szárral, hogy többnek tűnjön a termés, de Apa ennek a trükknek sosem dőlt be. Aznap Mr. Ellis épp odaballagott hozzá a sorokat elválasztó, hosszú kötél mellett, amikor előbukkant a másik irányból a vizet hozó Ruthie. Görcsösen markolta a kis, kék műanyag vödör fehér nyelét, és remegett a kicsi karja, amikor megemelte. Ilyen vödröt használtunk vasárnap délutánonként a homokvárépítéshez is.

– Wela’lin ntus – köszönte meg a vizet Apa, majd kortyolt egyet a vödörből.

– Nagyon csöndes ez a kislány, Lewis – jegyezte meg Mr. Ellis, majd felemelte az izzadt kezét, és körkörös mozdulatokkal megdörzsölte a húgom feje búbját. Közben ciccegett a vaskos, húsos nyelvével, mintha együgyűnek tartaná Ruthie-t, aki csak állt és nézte. Mr. Ellis pocakja átbucskázott a piszkos, gépzsírfoltos farmere övén. – Csenevészebb is, mint a többi – folytatta. – Persze idővel talán kialakul. De az aligha tesz jót neki, ha ezen a halandzsanyelven beszélsz hozzá. – Apa ivott még egy kortyot, majd visszaadta a vödröt Ruthie-nak. Aztán a derekára tette az egyik kezét, a másikkal pedig arrafelé mutatott, ahol mi álltunk Bennel, jó messze Mr. Ellistől. Elég sok víz kilötyögött, mire Ruthie odaért. Én nyúltam előbb a vödörért, de Ben kikapta a kezemből, és a fejemre öntötte a maradék vizet. Aztán gúnyosan köhécselt, prüszkölt ő is, miután egy kicsi a számba ment, és félrenyeltem. Ruthie pedig leguggolt mellém, és dörzsölgette a hátamat, ahogy számtalanszor látta Anyától.

Dél körül Apa körbejárta az áfonyaföldet a kék pick-upjával, és összeszedte az éhes idénymunkásokat. Anya a tábor melletti mező szélén osztotta ki a felvágottas szendvicseket. A szájpadlásomra tapadt a száraz kenyér. Néha kaptunk ketchupot vagy mustárt is, de többnyire nem. A felvágottat ilyenkor kiszedtem, a két szelet kenyeret pedig odadobtam a varjaknak, de csak ha Anya nem látta. Tudtam, hogy ha észreveszi, keres egy jó erős nádpálcát, és elnáspángol. A pazarlást ugyanis nem tűrte, hiszen nemcsak a saját héttagú családját kellett etetnie, hanem az egész tábort.

Aznap, szokás szerint, Ruthie-val az áfonyaföld szélén, a kövünkön üldögéltünk. Mi így szerettük eltölteni a pár perc szabadidőt, amit a fiúk úgy használtak ki, hogy leosontak a tóhoz, és fürödtek egy kicsit, vagy csókot kértek valamelyik lánytól. Mae akkor már a vacsora előkészítésében segédkezett. Napnyugtakor általában krumpli és hús fődögélt a szabad ég alatt. Mivel mindenkit jól kellett lakatnunk, sokáig tartott a krumplihámozás, és Mae folyton háborgott is emiatt. Sőt, néha el is szökött, nem törődve azzal, hogy Apa aggódni fog érte, Anya pedig dühös lesz, majd amikor sötétedés után visszalopózott a táborba, titkon édességet osztogatott nekem meg Ruthie-nak. Soha nem kérdeztük, hol szerezte, és nem is érdekelt minket. Izgalmas íze volt a cukornak meg annak a savanykás pornak. Ha Anya észrevette a fogunk közé ragadt maradékot, kiabált egy kicsit, Mae pedig ült és hallgatta. Utána pár hétig jó volt, és segítőkész, de aztán megint ellógott. Mae akkoriban kiszámíthatatlan volt, nem lehetett tudni, mi jár a fejében.

Egy lélek sem emlékezett rá, hogy látta volna aznap Ruthie-t, miután odadobtam a kenyeremet a varjaknak, és ujjamat a számra téve így szóltam hozzá:

– Anyának el ne mondd, Ruthie!

– Soha nem árulnálak be, Joe – felelte halkan a húgom, majd csöndben, elgondolkodva fürkészte az arcomat. Vicces, hogy mikre emlékszik az ember, ha valami baj történik: olyasmi is megragad a memóriánkban, ami máskor, egy közönséges napon fel sem tűnne. Emlékszem például arra, hogy Ruthie a nagyobb lányoktól örökölt nyári ruhát viselte, amely túl bő volt a kicsi, törékeny testére, és elég sokat toldozták-foldozták már az elvékonyodott anyagát. Az eredetileg kék ruhát piros és zöld foltok tarkították, sőt az egyik hóna alá barna, kordbársony folt került, amely az én előző nyári munkásnadrágomból származott. Emlékszem arra is, hogy Ruthie kísértetiesen hasonlított anyánkra, és ezt senki sem hagyta szó nélkül. Megmaradt bennem, ahogy elfordítja a fejét, és nézi a félredobott kenyeremre rácsapó varjút.

Miután végeztem a felvágottal, azt csináltam, amit szoktam: leszaladtam a tóhoz kacsázni, majd visszamentem a soromba, és szedtem tovább az áfonyát. El sem tudtam képzelni, hogy Ruthie elkóborolhat, hiszen evés után mindig csak ült, és nézte a madarakat, míg érte nem ment Anya vagy Mae. Apa sem vette észre, hogy nincs ott, amikor ebéd után visszavitte a brigádot dolgozni. Csak akkor kezdett gyanús lenni, hogy valami nem stimmel, amikor Anya kiment a kőhöz. Először azt hitte, hogy Ruthie csak elbújt, mert nem akar segíteni Mae-nek, pedig ez nem vallott volna rá.

– Ruthie! Ruthie! – kiáltozott Anya. – Gyere elő, kislányom, hadd lássalak! – Már az erdősáv szélén lépkedett, amikor meglátta őt az immár üres pick-uppal közeledő Apa. Lelassított, és a földúton zötyögve követte Anyát.

– Mi a baj? – kérdezte.

– Ruthie elkóborolt. Majd jól elnáspángolom, amiért így rám ijesztett. – Apa elmosolyodott, majd elhajolt jobbra, és feltekerte az utasülés melletti ablakot, hogy ne jöjjön be a por meg a púposszúnyogok. Aztán elpöfögött, Anya meg kiáltozta tovább Ruthie nevét. Amikor visszatért a táborba a legkisebb gyermekük nélkül, Apa már a zsineget vagdosta, hogy ki tudja jelölni az emberek munkaterületét az új áfonyamezőn, amelyhez másnap kezdenek hozzá.

Meglepődtünk, amikor újra felbukkant a földúton a porfelhőt kavaró, köveket röptető pick-up, majd megállt, és Apa elordította magát, hogy mindenki szálljon fel. Felnéztünk Bennel és Charlie-val az égre, és a nap állása igazolta a gyanúnkat: még nem járt le a munkaidő. Csapot-papot otthagyva felmásztunk a platóra. A táborba visszaérve azt láttuk, hogy a műanyag széken ülő anyánk a kezébe temeti az arcát, Mae pedig átöleli.

– Figyeljetek ide! – szólalt meg Apa. – Úgy néz ki, hogy Ruthie elkóborolt. – Egyszerre fordult a fák és a tóhoz vezető ösvény felé mindenki, mintha azt várnánk, hogy Ruthie ettől nyomban előkerül. – Álljatok párokba, és fésüljétek át az erdőt!

Mae Charlie-val ment, én pedig Bennel. Összekaristolta a lábamat meg az arcomat a bozót, és holtom napjáig (ami már nincs messze) nem felejtem el a Ruthie-t szólongató hangokat. Átnéztük az erdőt, a tópartot, sőt még a víz szélét is, biztos, ami biztos, és közben hegyeztük a fülünket, de hiába vártuk az üdvrivalgást, hogy: „Megvan!” Amikor már alacsonyan járt a nap, engem a rosszullét környékezett. A szüntelen ordítozás mintha a gyomromban visszhangzott volna, és egész testemben, a fejem búbjától a lábujjam hegyéig remegtem tőle. Már sötétedett, amikor le kellett ülnöm a fák között a nyirkos földre, hogy szusszanjak egyet.

– Gyerünk, Joe, állj föl! – parancsolt rám Ben. – Most nincs idő pihenni. Ruthie már biztos nagyon fél. – Azzal karon ragadott, és felrángatott, de összecsuklott a térdem, és nagyot puffantam a földön. – Joe, ne légy már kisbaba! Gyere!

Miután ismét felhúzott, könnyekre fakadtam, majd hirtelen mozdulattal elfordultam Bentől, és lehánytam egy mohafoltot.

– Jézusom! Na gyere, visszaviszlek a táborba. – Azzal Ben felemelt, megpördített, és játszi könnyedséggel a hátára vetett, mint egy tollpihét. Átkaroltam a nyakát, és a vállára hajtottam a fejemet. – Engem nehogy lehányj, mert ledoblak, és itt hagylak a semmi közepén!

Bágyadtan bólintottam. A vállcsontjának ütközött az állam.

Amikor visszaértünk a táborba, Anya még mindig a műanyag széken ülve bámulta a tüzet. Már majdnem vacsoraidő volt, de ételnek nyomát sem láttuk. Mae lekapott Ben hátáról, és lefektetett a földre terített, ócska pokrócra. A fejem csak pár centire volt Anya lábától. Amikor Ben elmondta neki, hogy cserbenhagyott az erdőben a gyomrom, még csak le sem nyápicozott.

– Ne félj, Joe, Ruthie biztos csak túl messzire kóborolt – mondta Anya. – Valaki majd megtalálja. Úgyhogy ne félj! – Azzal Anya lehajolt hozzám, és végigsimított az erős kezével a hajamon.

A nap már kezdett helyet csinálni az éjszakának, így kísérteties alkonyi fényben úszott minden. Apa a tábortűzhöz lépett, de nem voltam biztos benne, hogy tényleg ő az, és nem a szelleme, amíg meg nem szólalt:

– Bemegyek a városba, és szólok a rendőröknek. Jól jönne a segítség, és több lámpájuk is van, mint nekünk. És Ruthie még kislány – tette hozzá, mintha az életkora bármit is számítana. Aztán beült a pick-upba, és elhajtott.

– Apátok még mindig hisz benne, hogy érdekli őket a sorsunk – sóhajtotta Anya, majd követte a szemével az ütött-kopott pick-upot, míg el nem nyelte a szürkület a hátsó lámpák fényét.

Apa fél óra múlva jött vissza. Az egy szem járőrkocsiban, amely kísérte, egy szem rendőr ült. Az Apánál alacsonyabb, de ugyanolyan cingár férfi időtlen időkig üldögélt az autójában. Mind azt néztük, ahogy ott rostokol, és írogat valamit a jegyzetfüzetébe. Olykor felnézett, hogy lássa, mit csinálunk a tűz körül, de túl messze volt, így nem láttam az arcát a sötétben. Amikor végül kiszállt, Apa rám mutatott. Még mindig anyám lába előtt hevertem, így a rendőr odajött, és leguggolt hozzám.

– Láttál valami furcsát ebéd után, kisöreg? – kérdezte. Megráztam a fejemet. – Nem láttad, hogy a húgod bement volna az erdőbe, vagy le a tóhoz? – Ismét megráztam a fejemet. Olyan szagú volt a lehelete, mint a hagymával kevert káposztának, amit túl sokáig hagytak kint a napon. A rendőr felállt, feljebb ráncigálta a nadrágját, majd megkérdezte ugyanezt anyámtól és Mae-től is. Közben a tűz köré gyűlt társainkat nézte, és a válaszokra szinte oda sem figyelt. Mae kezdett bosszús lenni.

– Akkor most mindenkinek felteszi ugyanezt a hülye kérdést, vagy segít megkeresni a kishúgomat? – csattant fel.

Anya elkapta a kezét, hogy nyugalomra intse, de a rendőr oda sem nézett. Tisztán emlékszem rá, hogy úgy festett a tűz fényében, amely csak a fél arcára vetült rá, mint a főgonosz a képregényekben, amelyekre csak áhítoztam, mert nem volt pénzem ilyesmire.

Végül megkocogtatta a ceruzával a jegyzettömbjét, majd közölte:

– Hát én nemigen tehetek itt semmi olyat, amit még nem tettek meg. Ha megtalálják, azt tudassák velünk. A feljegyzéseimet megőrzöm, biztos, ami biztos.

– Nem segít? – szólalt meg Apa.

– Sajnálom… Lewis – tette hozzá a jegyzettömbre pillantva a rendőr. – Biztosra veszem, hogy meglesz a kislány. Mi nem nagyon tehetünk semmit, mert még nem telt el elég idő az eltűnése óta, és maguk egyébként sem teljes jogú polgárai Maine államnak, és nem is ismert átutazók. Érti, ugye? – A rendőr itt szünetet tartott, hogy Apa kifejezhesse egyetértését, de Apa keresztbe fonta a mellén a karját, és várt. – Meg aztán csak hárman vagyunk rendőrök, és pár napja betörtek a gazdaboltba, úgyhogy…

Azzal a rendőr visszaballagott a kocsijához, és már épp beült volna, amikor Apa galléron ragadta. A sapkája lebucskázott a fejéről, majd a kocsiajtóról lepattanva Apa lába előtt landolt.

– Egy kislányról van szó – mondta halkan Apa. A rendőr, miután visszanyerte az egyensúlyát, megvetette a lábát a kinyitott kocsiajtó mögött. Az inggallérja még mindig Apa markában volt.

– Azt tanácsolnám, hogy vegye le rólam a kezét – mondta. – Többen vannak itt, mint ahány embert én hozni tudnék, úgyhogy engedjen el.

Apa elengedte a rendőrt, aki rendbe szedte a ruházatát, majd lehajolt a sapkájáért, és a kocsiajtóhoz ütögetve leporolta.

– Ha annyira féltenék azt a kislányt, akkor, gondolom, jobban vigyáztak volna rá. Most pedig lépjen hátra! Mondtam már, hogy megőrzöm a feljegyzéseimet arra az esetre, ha a fülünkbe jut valami. És szóljanak, ha megtalálták! – Azzal bemászott a volán mögé, de közben végig szemmel tartotta Apát, aki magas volt, és vékony, mint a fűzfaág, de ha dühbe gurult, félelmetes tudott lenni. Aztán két fa közé betolatva megfordult, és elindult a poros földúton a 9-es út felé. Apa felkapott egy jókora követ, és utánadobta. A rendőrautó egy pillanatra megállt, amikor a kő ripityára törte az egyik hátsó lámpáját, de aztán ment tovább, és hamarosan a másik fénypont is eltűnt a szemünk elől.

– Tudtad jól, hogy nem fognak segíteni, Lewis – mondta egy sóhaj kíséretében Anya. – Túlságosan is hiszel bennük. – Azzal visszahanyatlott a székbe, majd a háttámlára hajtotta a fejét, és a csillagokat bámulva elsírta magát.

Aznap éjjel nem aludt senki. Csak engem küldtek el lefeküdni, de álmatlanul hevertem Ruthie hűlt helye mellett. A fenyődeszkák közti réseken beszűrődött a tűz fénye, és behallatszott a felnőttek lehalkított hangja is, de nem tudtam kivenni, mit mondanak. Ezért lehunytam a szememet, méghozzá olyan szorosan, hogy csillagokat láttam. Miután kihunytak, odaképzeltem a szemhéjamra Ruthie képmását.

Két nappal azután, hogy Ruthie-nak nyoma veszett, újra kijött hozzánk Mr. Ellis. Addig fel sem tűnt, hogy előző nap nem láttuk. Tudta, mi történt, és tudott a dologról a 9-es út menti táborok népe is. Mr. Ellis, amikor meglátta, hogy a ládák immár harmadik napja üresek, magához intette Apát, és úgy tett, mintha nem hallaná a Ruthie-t keresők kiáltozását.

– Ez nem az én problémám, Lewis – mondta. – Ez egyszerűen nem az én problémám! Tudod, mi az én problémám? Az, hogy le kéne szedni az áfonyát – mutatott körbe a néptelen földjén. – És ha nem folytatjátok a munkát, van elég indián, aki örömmel megcsinálja helyettetek.

Mr. Ellis a végén már úgy üvöltött, hogy Apa arcába fröccsent a nyála. Mindenki kővé dermedt, és vártuk, hogy Apa kifektesse, de hiába vártuk. Úgy tűnt, hogy már elpárolgott belőle a harci kedv.

– Nagyon helyes! Menjetek csak vissza dolgozni! – kiáltott oda nekünk Mr. Ellis, amikor elindultunk. Aztán beült a pick-upjába, és menet közben még kiszólt az ablakon Anyának: – Sajnálom, hogy eltűnt a kislány.

Még két napig kerestük Ruthie-t, de beosztottuk, hogy valaki mindig szedje az áfonyát. Tudtuk, hogy Mr. Ellis fél tizenegykor jön terepszemlét tartani, ezért olyankor mindig jó sokan voltunk a földön. De egyébként már hajnalban elkezdtük a keresést, és csak akkor hagytuk abba, amikor a nap elbújt a fák mögött, és magával vitte a reményt. A ládákat napnyugta előtt gondosan kibéleltük fűvel meg gallyakkal, Ruthie-t pedig annyiszor szólongattuk, hogy már a fák is megtanulták a nevét. Mindkét irányban hosszan bejártuk a 9-es utat meg keresztül-kasul az erdőt-mezőt, és még a tó túlpartjára is eljutottunk, de Ruthie-t nem találtuk sehol. Sem az áfonyaföldek mögötti erdősávban, sem a gazdasági épületekben, sem a közeli házakból kiselejtezett, rozsdás hűtőszekrényekben.

Amikor már négy napja kerestük hiába, Anya kedélyállapota egyre ingatagabb lett. Csak akkor állt fel a székről, ha a mosdóba ment, vagy kiült Ruthie kövére, ahol Mae is rátalált egyik nap. Anya keservesen zokogott, és azt hajtogatta, hogy látja a porban Ruthie csöpp lábnyomát. Mae elmondta nekünk, hogy alaposan körülnézett, de nem látott semmit, Anyát pedig csak akkor tudta elcsalogatni onnan, amikor eleredt az eső, és bemosta az odaképzelt lábnyomot az árokba. A nővérem akkor átkarolta Anya vállát, és úgy támogatta el a faházig, Anya pedig egyfolytában jajveszékelt, és átkozta Istent az ősi nyelven, amelyet ők ismertek Apával, mi viszont nem.

Apa végül fizetett egy másik idénymunkásnak, hogy vigye vissza Új-Skóciába Anyát meg Mae-t. Anya órákig zokogott és jajveszékelt, mielőtt elindultak, és ez nyugtalanító volt, mert máskor nem láttuk így sírni. Hosszan néztünk az ütött-kopott, 1952-es Crosley kombi után, amelyről mindig lepattogzott egy kis rozsda, ha belezöttyent egy kiszáradt pocsolyába. Miközben integettem, Apa kérges keze a vállamon pihent.

Miután Anya elment, az asszonyok a tűz mellett összehajolva, sűrű fejcsóválások közepette arról pusmogtak, hogy ennél rosszabb nem is történhet egy nővel.

– Szörnyű dolog, ha az ember elveszíti a gyerekét – mondta a göcsörtös kezű öregasszony. – Nekem három már a születésük előtt elment, egyet meg a láz vitt el pici korában. Ennek már jó negyven éve, de az ilyesmin nem teszi túl magát egykönnyen az ember. – Azzal még egyszer, utoljára megcsóválta a fejét, majd varrt tovább a tűz fényénél.

– És pont egy ilyen kedves, aranyos, csöndes kislány, mint Ruthie… – merengett valaki más.

– Reméljük, azért kiheveri valahogy – így egy harmadik. – Van még négy gyereke, azoknak is anya kell.

Ahogy hallgattam őket, az járt a fejemben, hogy Anya jobban járt volna, ha nem Ruthie tűnik el, hanem én. Hiszen fia három is volt, lánya pedig csak kettő, és rólam, a legkisebb fiáról könnyebben lemondott volna. Én legalábbis ezt beszéltem be magamnak ott, a földre szomorú árnyakat vető tűznél: úgy okoskodtam, hogy egyszerűen ezt diktálják a számok.

Hat héten át nap mint nap kerestük Ruthie-t, míg el nem jött a hazatérés ideje, azaz le nem szedtük az összes áfonyát, és ki nem húztuk a földből az összes krumplit. Miután tábort bontottunk és összepakoltunk, a Crosley kombi gazdáit is mi vittük haza a pick-up platóján. Ruthie-ról senki sem ejtett szót, de amikor elhaladtunk a kő mellett, ahol utoljára láttam őt meg a szendvicsét, határozottan úgy éreztem, hogy otthagyjuk a kishúgomat.

KETTŐ

Norma

Egészen kicsi, úgy négy-öt éves koromtól kezdve volt két visszatérő álmom: egy fénnyel teli meg egy sötét. Csak akkor jöttem rá, hogy a kettő egy és ugyanaz, amikor már az ötvenes éveimben jártam, és Édesanya kezdte elveszteni az eszét. A fényes álmomban egy autó hátsó ülésén ültem, és bukfencet vetett az ablaküvegen az út menti fák lombján átszűrődő napfény. Hunyorogva odafordultam, hadd melengesse az arcomat. A hajam, amely, ha ébren voltam, feszes copfba fonva verdeste az arcomat, hogy ne tetvesedjek, az orromat csiklandozta. Félresöpörtem az aprócska ujjaimmal, amelyeknek vége feketéllett a körmeim alá ragadt kosztól. Aztán feltűnt, hogy valamiért csak az egyik cipőm volt a lábamon, a másik az utastér padlóján hevert. Az autó elég gyorsan ment, és szappan meg friss bőr illata terjengett. Légkondi nem volt, így az üléshez tapadt a vékonyka, barna lábam, és kis, ovális izzadságfoltok képződtek a combom alatt. Lejjebb ráncigáltam a kissé foszladozó ruhámat, mert tudtam, hogy Édesanya nem örülne, ha összeizzadnám más autóját. Aztán pislogtam egy sort, mert a hosszas napba nézéstől csillagokat láttam, majd a nő felé fordultam, aki nem az anyám volt, de úgy nézett ki, mint ő. És ekkor felébredtem.

A sötét álmomban pedig koromfekete volt az ég, leszámítva a holdat meg a kék színű fénygyűrűt, amely, amint azt jóval később megtanultam, a fénytörés miatt alakult ki körülötte. Olyan fényesen ragyogott a hold és úgy kéklett az udvara, hogy a csillagokat nem is igazán tudtam kivenni. Mindent magába szippantott az a fény, csak néhány leheletnyi felhő sejlett fel, de tudtam, hogy eső nem lesz. Hogy honnan tudtam, arról fogalmam sincs, de tudtam. „Ezek nem esőfelhők” – világosított fel egy ismerős hang, és észrevettem, hogy nem messze onnan, ahol állok, tábortűz lobog. Hűvös, nyirkos volt a talpam alatt a fű: elhozta a hideget a fényesen ragyogó, gyűrűvel körülvett hold. Aztán már láttam a tűz körül ülő embereket is. Az egyik nő rám nézett, odabiccentett, majd ismét a lángok felé fordult, és árnyékba borult az arca. Kezdett átázni a cipőm, és pisilnem kellett.

Baglyok huhogását hallottam, meg a távolból egy prérifarkas vonítását, de nem ijedtem meg. Ma már félek, ha egyedül vagyok a faházban, amit Markkal béreltünk, amikor házasok voltunk. Amikor üvöltenek a kojotok, össze kell szednem a nem létező bátorságomat, ha ki akarok jutni a kocsihoz, hogy visszajöjjek Bostonba. Néha csak azért maradok ott tovább, mert rettegek, hogy elkap egy prérifarkas, amikor fejvesztve kirohanok a házból. Bizony, a múló idő előhoz efféle fóbiákat, de a gyerekkori álmomban nem féltem a sötétben bujkáló állatoktól.

Ott álltam tehát az éjszakával eggyé olvadva, majd harsány kacaj ütötte meg a fülemet. Tudtam, hogy a bátyám nevet, pedig ez fura volt, hiszen azt is tudtam, hogy egyedüli gyerek vagyok. És akkor megborzongtam álmomban, a tűznél ülő asszony pedig ismét rám nézett, és intett, hogy menjek oda hozzájuk. Furcsállottam, hogy sötétbe burkolózik, hiszen ismerős volt az illata meg a hangja, és szinte éreztem, ahogy simogat a kérges keze, hogy ne féljek úgy a vihartól. Az arcát viszont mindig homály fedte, egészen pár héttel ezelőttig. Mindig csak a sziluettjét láttam, és színtelen volt a szeme meg a szája, és szarkalábak sem jelezték az idő múlását. Mindig csupán az éjszakában létezett. Ismertem őt, de amikor a nevét kiáltottam volna, a nyelvem a szájpadlásomra tapadt, az agyam pedig elfelejtette, hogy hívják a nőt. Éreztem, hogy rezegnek a hangszálaim, de hang nem jött ki a torkomon, és úgy elfogott a szomorúság, hogy eleredt a könnyem, mielőtt kinyílt volna a szemem.

A szomorúság néha félelemmé alakult. Nem rémlik, hogyan, de arra tisztán emlékszem, amikor rádöbbenek – és nem csupán előkúszik a gondolataimból, hanem valóban megértem –, hogy az otthonom igazából nem is az én otthonom. Semmi sem volt úgy benne, ahogy lennie kellett volna. Senki sem volt az benne, akinek lennie kellett volna.

– Elköltöztünk, drágám. Egyszerűen csak a régi házunkra emlékszel, ennyi az egész. – Édesanya mindig úgy beszélt erről, hogy hülyének éreztem magam, amiért egyáltalán felvetettem a témát. Gyerekkoromban hülyének, idősebben pedig már bűntudatom lett tőle.

Ha pedig az álmomban szereplő nőről akartam beszélni vele, amikor már felrémlett az arca, az arcvonásai, a haja tapintása, akkor Édesanya újabb logikus magyarázattal állt elő.

– Pár hétre June nénikédhez költöztem, hogy gondoskodjak róla, emlékszel? A műtétje után. – Az után a műtét után, amiről sem akkor, sem később nem beszéltek nekem, és amiről évek múltával kiderült, hogy színtiszta hazugság volt.

Volt másik magyarázat is.

– Össze vagy zavarodva, ennyi az egész. Édesapa unokatestvérére gondolsz, aki nálunk vendégeskedett.

Mindig is gyanítottam, hogy valami nincs a helyén. Ám amikor kicsi voltam, tudtam, hogy én vagyok az a valami. Az okát viszont gyorsan elfelejtettem. Az álmok azonban megmaradtak.

Többször is próbáltam beszélni erről Édesapával, akinek mindig volt valami észszerű magyarázata, de az álmaim ettől még nem tágítottak. Hiszen egy álmot nem lehet összehajtogatni, és besuvasztani a fiók mélyére, hogy feledésbe merüljön.

– Norma, drágám! – sóhajtott fel egyik alkalommal Édesapa. – Valószínűleg egy itt nyaraló hölggyel álmodsz, akit láttunk párszor a templomban, és egyszer kedves volt hozzád.

Ha erről a témáról volt szó, Édesapa mindig piszkálni kezdte a hüvelykujját, és tépdeste a körömágy szélén a bőrt, majd amikor vér serkent, a szájába dugta az ujját, és leszopogatta. Néha egy hétig is le volt ragasztva a két hüvelykujja, miután az álmaimról beszéltem.

– Az álmoknak sokszor nincs semmi értelmük, Norma – mondta egy másik alkalommal, amikor a tűznél üldögélő asszonyról beszéltem. – Én például egyszer csikóhal voltam álmomban, de ettől még nem leszek igaziból is csikóhal.

– De az a néni olyan valódinak tűnt! – erősködtem. És a nő tényleg valódinak tűnt az ébrenlét első perceiben, amikor még a füstszagot is éreztem, meg a tűzön főtt krumpli illatát. Mohón szimatoltam, és elszomorított, hogy a szagok lassanként elillantak. Amikor már nem éreztem őket, nemcsak a szemem sarkából csordogált a könny, hanem mintha nagyon mélyről, a gyomrom legaljáról tört volna fel.

A hangos zokogásra berohant Édesanya, és felkapcsolta a kis, Noé bárkáját formázó, elefánt- és kacsapárokkal díszített kerámialámpát. Az álmokon kívül ez a kattanás az első emlékem kis koromból, meg az, hogy miután Édesanya meghúzta a bibliai tematikájú lámpa zsinórját, fény vetült a kiságyamban hemzsegő plüssállatokra és a rózsaszín többféle árnyalatát öltő, alul csipkefodros paplanomra. Ha valahol csak egy lámpa világít, és semmi más, mindmáig eszembe jut a gyerekszobám, és újra érzem a rózsaszín ágyneműt átitató, izzadságszaggal elegy pisiszagot. Az a bizonyos lámpa is megvan még a tárolóban vagy talán a faházban. A paplan viszont már rég nincs meg.

– Csak álom volt, édes kicsi lányom, egy álom, semmi több. Most már itt van Édesanya, és vigyáz rád. Csss! Ne sírj, kicsi Norma, csak álmodtad az egészet, igen, csak egy buta álom volt, semmi több. Álom, álom…

Édesanya hangja lágyabb volt, mint fényes nappal. Jó szorosan átölelt, és ringatott, és közben egyházi énekeket dúdolt. Még akkor is ott ült az ágyamon, és ringatott, amikor a folyosón ketyegő órából előugrott a kis fakakukk, és hármat csipogott. Ott maradt velem, míg fel nem száradtak a könnyeim, és el nem nyelte a falon kúszó árnyakat a szürke hajnal. Máskor pedig, ha nem akartam abbahagyni a sírást, behordta a folyosó végén nyíló gardróbból az összes tartalékpárnát, és vetett nekem a padlón egy kis ágyat. Sőt, párszor még tejet is gőzölt, és tett bele egy csepp vaníliát, és behozta nekem a kék virágokkal díszített teáscsészében, amelyhez egyébként nem nyúlhattam hozzá. Még éreztem a számban a jó sűrű tej ízét, amikor megfürdetve, megtörölgetve lefeküdtem, anyám pedig mellém kucorodott. Jó érzés volt, hogy körém fonódik a karja, és fogja a kezemet, míg az végképp el nem ernyed. Amikor reggel felébredtem, ő már az Édesapával közös ágyukban volt, de az illatát még őrizte a párna. Úgy tűnik, a kisgyerekkoromat a szagok határozták meg: éjjel a tábortűz és a főtt krumpli illatát éreztem, reggel pedig az Ivory szappanét, no meg az előlem gondosan rejtegetett whiskyét.

– Lehet, hogy el kéne vinnünk valakihez? Mondjuk, egy lelkészhez? – Édesanya nagyon halkan beszélt, és alig-alig mozgott a szája, mintha félne, hogy kirepül rajta valami féltve őrzött titok. Azon az éjszakán a szokottnál élesebben látszottak a dolgok a sötét álmomban: az égbolt még feketébb volt, a hold még fényesebb, a hangokat viszont messziről hallottam, és ez megijesztett. Az Édesanya szeme alatti sötét karikák pedig arról árulkodtak, hogy ő is megijedt, és erről árulkodott az is, hogy buzgón sikálta a tiszta lábosokat. Közben sűrűn odanézegetett a konyhapult mögül, hogy nem hallgatózom-e.

Az olyan éjszakák után, amikor álmodtam, nem maradhattam egyedül. Ücsörögtem hát a nappali padlóján egy kupac mesekönyvvel meg a babámmal, és úgy tettem, mintha nem tudnám, hogy a szüleim rólam beszélgetnek. Úgy helyezkedtem, hogy jól lássam őket, és a fejemet elfordítva füleltem. Kilencéves voltam, azaz kinőttem már a babázásból, de Édesanya jobban érezte magát, ha nálam volt az a játék csecsemő. Amikor épp odanézett, babusgattam, öltöztettem, vetkőztettem, és úgy tettem, mintha etetném. Sőt, még fésülgettem is a szőke nejlonhaját, meg be is fontam, és anyáskodó szavakat súgtam a kis műanyag fülébe. Ha viszont Édesanya elfordult, rögtön félretettem a babát, és kerestem magamnak valami könyvet vagy kirakóst, vagy bármit, ami kilencéveseknek való. Ha nem volt nálam a baba, Édesanya mindig megkereste, majd letette mellém, és ott állt, amíg el nem kezdtem dajkálni.

– Ő még gyerek, Lenore – felelte neki akkor Édesapa. – Néha rosszat álmodik, de ez idővel elmúlik. Nem kell ide semmiféle lelkész. Majd kinövi, és elfelejti az egészet, hidd el. – Azzal Édesapa kortyolt egyet a kávéjából, majd ismét az újságjába mélyedt. Szombat reggel volt, de úgy öltözött fel, mintha a bíróságra készülne: fehér ing volt rajta, és nyakkendőt is kötött. Az őszülő haját gondosan hátranyalta, és szépen megfésülte a bajszát is, hátha kimozdulunk otthonról. A nyakkendőtől nyáron is csak akkor vált meg, ha füvet nyírt, télen pedig csak akkor, ha havat lapátolt. Édesanya sokszor mondogatta, hogy az emberek akkor bíznak meg igazán egy bíróban, ha tiszta és rendezett a külseje. Persze Édesanyának mindig is a rend és a tisztaság volt a receptje, ha probléma adódott.

– Ez több, mint álom, és te pontosan tudod, mire gondolok. Ne is próbálj úgy tenni, mintha nem tudnád – mondta akkor.

Édesapa bekukkantott a konyha és a nappali közti ajtónyíláson, mire én gyorsan elfordultam, mintha mit sem sejtenék. Édesapa sóhajtott egy nagyot, majd olvasta tovább az újságot, Édesanya pedig elviharzott, már amennyire viharzani tudott a vaskos, magas sarkú cipőben, amit otthon is viselt. Keresett egy másik helyiséget meg egy újabb fölösleges tennivalót, amivel elfoglalhatta magát.

Amikor már nagyobb voltam, előállt egy új teóriával, amely mellett makacsul kitartott, míg rágni nem kezdte az agyát a kór. Azt találta ki, hogy csak azért álmodtam gyerekkoromban ilyeneket, mert túl sok cukrot ettem lefekvés előtt. Ez fura volt, hiszen a cukrot mindig is szűkmarkúan porciózta, nehogy elromoljanak a fogaim. Amikor előadta az elméletét, morcosan néztünk rá apámmal, ő pedig hátat fordított nekünk, és gondjaiba vette a pulton felstószolt konyharuhákat, hogy még szebben legyenek összehajtogatva. Máskor pedig a majdnem teli sótartóba öntött még egy kis sót. Ám egy idő után már nem emlegettem az álmaimat. Nem múltak el, nem nőttem ki őket, de már nem szóltam róluk senkinek, legalábbis Édesanyának semmiképp. Muszáj volt így döntenem, hiszen amikor utoljára szóba hoztam az autós álmot, összetört egy nehéz üvegpoharat. Édesanya szabadjára engedte a dühét, és olyan erővel vágta le a pultra a poharat, hogy három darabra esett szét, és az egyik belevágott a hüvelykujja tövénél a puha húsba. Öt öltéssel varrták össze a sebet, amelyből ömlött a vér. Én pedig rögtön éreztem, hogy mázsás súllyal nehezedik a vállamra a bűntudat, és ha később alábbhagyott, azt Édesanya valahogy mindig megneszelte. Ilyenkor felém fordította a tenyerét, hogy lássam a heget.

A bűntudatkeltést ugyanis mesterfokon űzte. Bűntudatkeltéssel kezdte, majd buzgó takarítással, tisztogatással folytatta. Amikor Édesapa elment dolgozni, én meg iskolába, ő a nap mint nap elvégzett otthoni teendőkkel foglalta el magát. Azzal magyarázta az állandó tüsténkedést, hogy „hátha váratlanul beállít valaki”, pedig emlékeim szerint a nővérén, June nénin kívül nem jött hozzánk soha senki. A por még szinte le sem szállt a bútorokra, amikor Édesanya kezében már sebesen járt a porrongy, vagy zúgott a porszívó. A ritka alkalmakkor pedig, amikor jöttek a templomi nőegyletből adományt gyűjteni, az ajtóban adta át nekik az előre megírt csekket vagy a tálca muffint. A hölgyek hiába nyújtogatták a nyakukat, nem léphették át a küszöböt soha. Idővel megtudtam, milyen mendemondák keringenek a házunkról: azt rebesgették, hogy apámnál is magasabb újságkupacok állnak mindenütt, a pince pedig egy rokonunk mumifikálódott hulláját rejti. Igaz, ez utóbbi verziót az iskolában hallottam egy Randall nevű szeplős, hagymaszagú fiútól, akit nem kedvelt senki. Hetedikben pedig az is a fülembe jutott, hogy anyám amolyan helyi hírességnek számít a mi kis városunkban: ő a Maple Streeten lakó bíró fura felesége. Én pedig ebből adódóan a fura lánya…

– Csak nagyon elővigyázatos – magyarázta nekem June néni. – Szereti, ha minden a helyén van. Ez megnyugtatja.

June néni volt az egyetlen, aki értelmezni tudta Édesanya viselkedését, és próbált segíteni abban, hogy én is jobban értsem őt.

– Tudod, kis bogaram, nem volt ő mindig ilyen – mondta. – Gyerekkorában be nem állt a szája, és esküszöm, hogy Timbuktuig elhallatszott a hangja. Vidám kislány volt, élte világát, mint maci a málnásban. – June néni ezután komolyabbra fordította a szót: – Csak a születésük előtt meghalt kisbabái miatt lett ilyen fura szerzet. Megviseli az ilyesmi az embert. Utána pedig volt egy, aki teljesen kifejlődött, és meg is született, de szegénykének nem volt levegő a kis tüdejében. És tudod, ő is kislány volt – tette hozzá egy sóhaj kíséretében June néni. – De aztán jöttél te, és ez sokat segített. Szóval ezért fél nagyon attól, hogy téged is elveszít. Ennyi az egész, nem több, nem kevesebb. És az kell, hogy számítson valamit, hogy ennyire szeret.

Bólintottam, majd nyalogattam tovább a csokis-vaníliás-epres csavart fagyit, amit June néni vett nekem az állomáson, mielőtt visszavonatozott Bostonba. Jólesően cirógatta a nyelvemet a puha, hideg nyalánkság. Édesapa a kocsiban várt, Édesanya pedig a mellékhelyiségben volt, így June nénivel kettesben vártuk a vonatot.

– Ezt sose feledd! Ne feledd, hogy anyukád szeretetből teszi, amit tesz! Lehet, hogy fura és fölösleges, amit csinál, de a határtalan szeretet vezérli. Ezt jól jegyezd meg, kis bogaram! – Még kezet is kellett adnom rá, hogy megjegyzem.

Nem hiszem, hogy bárki is emlékezne rá, mikor kezdte érteni a világot. Én sem emlékszem, mikor éreztem együtt valakivel először, és mikor minősítettem először egy felnőttet „normálisnak” vagy „furának”, illetve barátságosnak vagy veszélyesnek. Arra sem emlékszem, hogy mikor sírtam először a moziban, mert majd megszakadt a szívem valamelyik szereplőért, és mikor pirultam el először valaki másnak a kínos bakija láttán. Arra viszont emlékszem, mikor érzékeltem először különbséget. Mármint nem a házilag sütött és a boltban vett csokis keksz közti különbséget, hanem valami egészen mást.

Kilencéves kellett hogy legyek, mert az biztos, hogy kilencéves koromban kezdtem beszélgetni Alice-szel, és arra jól emlékszem, hogy a két esemény közel volt egymáshoz időben. Szóval az történt kilencéves koromban, hogy elmentünk a tengerpartra. Az volt az egyetlen hely a világon, ahol Édesanya lelki békéje helyreállt. Esküszöm, szabad szemmel is jól látszott, hogy nem olyan feszes a bőre, mint máskor, és elernyednek egy kicsit a hátizmai. A szája szeglete pedig többször kunkorodott felfelé, mint lefelé. Ott, a tengerparton láttam valamit a korábbi énjéből, amit June néni oly jól ismert. Ha nem készült volna egy fotó, könnyen azt hihetném, hogy csal az emlékezetem, mert az emlékezet hajlamos rá, hogy sunyi módon megtréfáljon minket. A fekete-fehér képen a fürdőruhás anyám épp átugrik egy hullámot. A két keze a nap felé nyúl, a haja fénylő glóriaként keretezi a fejét. Miután Édesapa meghalt, elcsórtam ezt a képet az ágya melletti asztalkáról.

Aznap törött kagylókat gyűjtöttünk a parton. Csalódott voltam, mert nem találtam olyat, amelyiket a fülemhez emelhettem, hogy meghallgassam a tenger zúgását. De Édesapa megpirongatott, amikor duzzogtam emiatt.

– Ne butáskodj, Norma! – mondta. – Minek neked kagyló, amikor itt az óceán az orrod előtt?

Utána morcosan lekuporodtam a homokba, és várat építettem. Édesanya vett nekem az áruházban egy kis fehér nyelű, kék vödröt, abba pakoltam a homokot. Imádtam azt a műanyag vödröt, olyannyira, hogy sírtam, amikor kint felejtettem a kocsibehajtón, Édesapa pedig rátolatott a kocsival, és ripityára törte. De ott, a tengerparton még új volt, és megcsillant rajta a napfény.

Egy idő után felnéztem a formátlan homokkupac mellől, és hosszasan mustrálgattam a mellettem elhaladó embereket, akiknek fehér bőrét rákvörösre égette a nap. Volt, aki megállt, és megcsodálta a váramat, pedig egyáltalán nem volt vár formája, mások viszont rám se hederítettek. Aztán Édesanyára tévedt a tekintetem, aki állát az égnek szegezve napozott, meg Édesapára, aki sört iszogatva olvasott a napernyő alatt, amely folyton eldőlt. Végül pedig a saját kezemre pillantottam, amely szépen lebarnult a nyáron, és homokszemcsék pettyezték, meg a szép, sima bőrömnél is sötétebb szeplők. A körmeim pont olyan hosszúak és pont olyan formájúak voltak, amilyennek lenniük kell, mert Édesanya előző nap gondosan megreszelgette őket. A kis félholdak is fehérlettek a körömágynál.

Végül odamentem anyámhoz, aki a karjával takarta el a szemét. Megálltam a lábánál, és azt kérdeztem:

– Miért vagyok én ilyen barna? Hiszen ti szép fehérek vagytok.

Édesanya felült, és vetett egy aggodalmas pillantást Édesapára, aki a térdére helyezte a nyitott könyvét. A közepénél tartott.

– A dédapád olasz volt – mondta tekintélyt parancsoló hangon, éreztetve, hogy kérdezősködésnek itt nincs helye. – Az ő bőrtónusát örökölted, és a napon ez jobban kijön.

Nem volt rá okom, hogy ne higgyek neki. Máris sajnáltam a dédapámat, akit bizonyára dühített, hogy ilyen sötét a bőre. Hiszen a család többi tagja nyilván akkor is világos bőrű volt…

Visszanéztem az idomtalan homoktömbömre, és azt kérdeztem:

– Ha hazamegyünk, mutattok róla egy fotót?

– Sajnos nem maradt róla fénykép. Mind odaveszett a tűzben.

A tűzvész, amelyre nem emlékezhettem, mert még nagyon kicsi voltam, sok mindent elpusztított, így az én kisgyerekkori képeimet is. Most pedig kiderült, hogy a tűz miatt nem láthatom az egyetlen olyan felmenőmet, aki talán hasonlított rám. Elátkoztam magamban azt a tüzet, majd visszaballagtam a homokváramhoz.

Pár héttel később, amikor már megkezdődött a tanév, a hátsó udvarunkon játszottam. A szúnyogok még nem csíptek, és szinte égette a hátamat a nap, úgyhogy délután lehetett. A kinti ruhám volt rajtam, azaz régebbi, menthetetlenül összekoszolt vagy kinőtt darabok. Az ing ujja épp csak leért a könyököm alá, a dzseki pedig húzódott a mellkasomon és a hasamon. Buzgón ástam a sötét, hűvös földet, mert el akartam temetni egy szép, nagy cserebogarat. Még holtában is jó kemény volt a szárnya, és szépen fénylett a napon. Kifejezetten sajnáltam, hogy nekirepült az ablaknak, és kimúlt. Épp egy gilisztát húztam ki a lyukból, amit a konyhából kihozott ezüstkanállal ástam, amikor megcsörrent a telefon. Édesanya letette a könyvét, és benézett a házba, majd rám pillantott, és ismét benézett. Csak a harmadik csörgés után hagyott magamra a kanállal meg a döglött cserebogárral. Egy-két perce mehetett el, amikor gyerekhangok ütötték meg a fülemet. Én soha nem biciklizhettem az utcán, ahogy a többiek, csak a kocsibehajtón karikázhattam le-föl, Édesapa éber felügyelete alatt. És baseballozni sem engedtek el a közeli pályára, ahol jó nagyra nőtt a fű meg a gaz.

– Szó sem lehet róla! – hangzott a válasz, ha kértem, hogy hadd menjek el. – Ott hemzsegnek a bogarak, és csak a rossz gyerekek járnak oda, akikkel nem törődnek a szüleik.

Be voltam tehát zárva az udvarra, annak is a hátsó, ház mögötti részére, ha épp nem bicajoztam. De akkor kicsábított a zsivaj az utcafronti pázsitra, és a pedálozó gyerekek, akiket ismertem az iskolából, a nevemet kiáltozva integettek nekem. Visszaintettem, majd amikor eltűntek az utcasarkon lévő kis facsoport mögött, olyan erővel rántott hátra valaki, hogy azt hittem, kiszakad a karom. Botladoztam is egy kicsit, de talpon maradtam. Édesanya felvonszolt a verandára, majd becibált a házba. Mivel a függönyök szokás szerint be voltak húzva, pislognom kellett párat, hogy megszokja a szemem a félhomályt.

– Soha, ismétlem, soha többé ne tedd ezt velem! – mondta vadul zihálva Édesanya, és észrevettem, hogy a felső ajkán izzadságcseppek gyöngyöznek. – El is rabolhattak volna. Fel tudod ezt fogni? Halljam, fel tudod fogni? – Bólintottam. – És akkor mit csinálunk? Mi lesz velünk, ha valaki elvisz? Ha mindazok után, amin keresztülmentünk, még téged is elveszítünk? – A puha felkaromba vájtak az ujjai. Igyekeztem nem ficeregni, pedig fájt. Másnap öt, cseresznyeméretű zöld foltot számoltam össze.

– Ne haragudj, Édesanya! Nem direkt csináltam, hidd el! Csak megfeledkeztem magamról – suttogtam, mert eszembe jutott, hogy kezet adtam June néninek.

Édesanya erre felhagyott a szidalmazásommal, és elhúzta egy kicsit a csipkefüggönyt. Miután látta, hogy néptelen az utca, leült mellém, átkarolta a vállamat, és ringatott, mint régen, amikor a „rossz álmaim” után vigasztalt. Én ezt merev testtartással fogadtam, és közönyösen kibámultam az ablakon, mire ő közelebb vont magához, és halkan, szelíden szólalt meg. A dühét már kiadta magából az összeszorított fogai között.

– Nem akartam fájdalmat okozni neked – mondta. – Ne haragudj, Norma, drágám! Édesanya nagyon sajnálja.

Este a szüleim feszülten iszogatták a konyhában az előlem már nem is nagyon rejtegetett whiskyjüket, és olyan halkan beszélgettek, hogy egy idő után felhagytam a hallgatózással, és felmentem aludni. Utána évekig nem mentem ki a ház előtti pázsitra, és soha nem temettem el azt a szegény cserebogarat. Nem tudom, mi lett vele, talán elvitte a szomszédék koszos macskája, Orangie.

Pár hét múlva megint hallgatóztam a folyosón, ahelyett hogy a szorzótáblát magoltam volna a szobámban. Édesanya az általa nemrég felfedezett, Mint Julep névre hallgató koktélt szopogatta, amely az elegancia és az előkelőség netovábbja volt a szemében, June néni viszont rasszista és felvágós szokásnak minősítette a fogyasztását. Ő bort ivott, méghozzá kaliforniait, mert, amint azt egyszer kifejtette nekem, hitt abban, hogy a nyugati parti borászok előbb-utóbb rájönnek a titok nyitjára. Sokat vitatkoztak Édesanyával, és majdnem ugyanannyit ölelkeztek. Zavarba ejtett a kapcsolatuk, de valahogy mégis jó volt nézni őket.

Aznap Édesanya elsőre elutasította June néni javaslatát, hogy vigyenek el egy terapeutához. A pszichológiát ő „hippigyógyászatnak” nevezte, és Édesapa sem mondott ellent neki. Kizárólag June néni foglalkozott velem.

– De June… – kezdte Édesanya.

– Semmi „de June!” Ebből elég! – vágott a szavába June néni, majd kortyolt egyet a borából. Édesanya elfordította a fejét, majd lehalkított hangon, a nappali ajtónyílására pillantva folytatta:

– De June, mi lesz, ha előbányásszák a kisgyerekkori emlékeit? – Édesanya a konyhapult fölé hajolt, June néni pedig a helyiség másik felében, az asztalnál ült. Nekem valami gyerekműsort kellett volna néznem, de nem tudott lekötni a varázstükörről szóló mese. Ha a ház valamely pontján rólam beszéltek, én elbújtam valamelyik függöny vagy ajtó mögött, és füleltem.

– Alice szerint öt-hat éves korunkig nem alakulnak ki valódi emlékeink – mondta June néni. – Úgyhogy nyugodtan mondhatjátok neki, hogy ez csak álom. – Azzal jól meghúzta a borát. Sejtelmes, ködös benyomást keltett a párás kristálypohár.

– Már kilencéves, June.

– De amikor történt a dolog, még csak négy volt, vagy öt, ugye? Mondjuk, pontosan sosem fogjuk tudni. Azt mondta, négyéves, de a gyerekek néha összekeverik a számokat. Akkor még nem lehettek emlékei. Ehhez tartsd te is magad!

June néni odanyújtotta a poharát, Édesanya pedig újratöltötte. Emlékszem, az jutott eszembe, hogy biztos a tűzről beszélgetnek, amely elemésztette a múlt valódi emlékeit. És jól emlékszem a serpenyős marhasült illatára is, mert Édesanya máskor nem főzött ilyet szeptemberben. A serpenyős marha a hideg napokra való étel volt, amikor süvít a szél, és hull a hó, aznap mégis éreztem az illatát. Emlékszem továbbá arra is, hogy Édesanya sűrűn bólogat, a tévében pedig gyerekek nevetnek.

– Hadd beszélgessen vele egy kicsit Alice! – hallottam June néni hangját. – Utána talán megnyugszol.

Édesanya megrázta a fejét, és fintorgott is hozzá, mert véletlenül a szájába került egy mentalevél.

– Nem hinném, hogy ez jó ötlet – mondta. – Az ég szerelmére, June, néha már nem tudom, mit gondoljak. Elment az eszed? Egy ilyen nő beszélgessen Normával? Komolyan mondod ezt, June?

– Egy ilyen nő? – visszhangozta June néni.

– Tudod, hogy értem.

Látszott, hogy June nénit fárasztja anyám, de azért tovább ütötte a vasat.

– Hagyd már ezt! – mondta. – Gondolj ez egyszer Normára!

– Csak rá gondolok, senki másra.

– Akkor hagyd, hogy Alice beszélgessen vele!

Pár hét múlva beszélgettem először Alice-szel. Már korábban is találkoztam vele, de soha nem nála, és még soha nem beszélgettünk úgy, mint aznap, majd még sokszor. Addig csak June néni barátnője volt, aki mindig nagyon kedves hozzám. Aznap viszont eldöntöttem, hogy én imádom Alice-t. Ő volt az első felnőtt, aki úgy beszélt hozzám, mint egy másik emberhez, és nem úgy, mint egy porcelánbabához, amely mindjárt ripityára törik. És borsmentaillata volt, úgyhogy mindmáig az ő arca jelenik meg előttem, ha meglátok egy olyan kerek, rózsaszín borsmentás cukorkát.

– Hát szia, Norma! – kezdte Alice. Kis híján összeért az orrunk, mert letérdelt, és úgy beszélt hozzám. – Hallottam June nénikédtől, hogy rosszakat álmodsz. – Mosolyogva felnézett June nénire, majd azt kérdezte: – Beszélgetsz velem egy kicsit az álmaidról?

Bólintottam, mire Alice felállt, kézen fogott, és bevezetett a nappalijába, amelyhez foghatót még soha nem láttam. Elegáns, régi sorházban élt, az ablak faltól falig és padlótól plafonig ért, és mivel nem volt behúzva a függöny, látszottak a szemközti kertek, a fák meg az ég kékje. Édesanya és June néni kiment a konyhába teázni, Alice pedig csokival kínált, de az a csoki nem édes volt, hanem keserű. Fintorogtam egy kicsit, de azért lenyeltem. Tudtam, hogy Édesanya haragudna, ha kiderülne, hogy nem voltam udvarias.

– Helyezd magad kényelembe, Norma! – mutatott Alice a kanapéra, amelynek karfájához oda volt támasztva egy játék baba. – Anyukád mondta, hogy szeretsz babázni.

Átraktam a babát a kisasztalra, és azt feleltem:

– Nem igazán. Már kinőttem ebből.

– Értem. Hát akkor ezt a babát szépen eltesszük.

– És nem anyukám, hanem édesanyám.

– Édesanyám?

– Igen. Szerinte az „anyukám” olyan közönséges.

– Szereti a nagy szavakat… – jegyezte meg Alice, majd leült a kanapéval szemközti székre, ami nem tűnt valami kényelmesnek.

Én is leültem.

– Tehát vannak visszatérő álmaid – szólalt meg ismét, miután én is leültem.

– Igen.

Alice várt. Én is vártam.

– Mesélsz nekem ezekről az álmokról? – kérdezte végül.

– Ruthie-nak szoktam mesélni róluk, de ezek csak álmok. Mindenki álmodik.

– Ebben igazad van. Mindenki álmodik, de anyukád… azaz édesanyád szerint a te álmaid elég ijesztőek. És ki az a Ruthie? – Alice előrehajolt, és a térdére könyökölt. A széke alól pedig elősomfordált egy kiscica, amelynek a szőre itt-ott narancsszínű volt, máshol szürke vagy fehér, az orra pedig fekete. Felém indult el, de aztán elkanyarodott, és kiment a folyosóra nyíló ajtón. Pedig szívesen ölbe vettem volna, hogy babusgassam egy kicsit.

– Ruthie a barátnőm – mondtam. – Édesanya szerint nem is létezik, csak kitaláltam. Az álmaimra pedig már nem nagyon emlékszem. És amúgy sem beszélhetek róluk, mert akkor Édesanyának megfájdul a feje.

– Szerinted van valós alapjuk az álmaidnak?

A konyha felé fordítottam a fejemet, mert köhécselést hallottam.

– Ne félj, Norma, nem hallanak minket.

– Honnan ismered June nénit? – kérdeztem.

– Nagyon jó barátnők vagyunk, méghozzá régóta. Te még meg sem születtél, amikor mi már jóban voltunk. – Azzal Alice hátradőlt a széken, majd keresztbe tette a két bokáját, és hozzátette: – De talán kanyarodjunk vissza az álmaidhoz.

– Szerintem anyukám, azaz Édesanya szokott megjelenni álmomban, de nem őt látom, hanem valaki mást. És van egy bátyám, pedig igazából nincs. Mert már a születésük előtt meghaltak a testvéreim.

Alice meglepetten nézett rám.

– Tényleg?

– Igen, még Édesanya pocakjában meghaltak. Csak én maradtam életben.

Alice sóhajtott egy nagyot, és én ettől úgy éreztem, hogy olyat mondtam, amit nem kellett volna. Azt hittem, mindjárt jön Édesanya, és a hónom alá nyúlva felrángat a kanapéról, majd kivezet a házból, és meg sem állunk a pályaudvarig. Szinte éreztem, ahogy vasmarokkal szorítja a karomat, és láttam magam előtt az ujjai sötétlő nyomát. De nem jött, így én sem cirógattam tovább a képzeletbeli kék-zöld foltjaimat.

– Ez elég komoly felelősséget ró rád, nem gondolod, Norma?

– Nem tudom, mire gondolsz. Még csak kilencéves vagyok, azaz már majdnem tíz. Reggel be kell vetnem az ágyamat, és kedden én viszem ki a szemetet.

Alice rám mosolygott.

– Nem erre gondoltam – mondta. – Hanem arra, hogy nem a te hibád, hogy azok a babák meghaltak, és nem a te dolgod, hogy feledtesd őket édesanyáddal. Neked csak annyi a dolgod, hogy kislány légy. – Alice itt egy kicsit felhúzta az orrát, és cinkosan rám mosolygott. – Még akkor is, ha már nem babázol. Akkor is kislány vagy még.

– Talán igen – hagytam rá.

– Mit szólnál, ha adnék neked valamit, ami jobban illik a korodhoz, mint a babák? Szeretnéd? – És rám villantott egy újabb cinkos mosolyt.

– Igen.

Alice a sarokban álló kis íróasztalhoz lépett, és előhúzott a fiókjából egy jegyzetfüzetet. A borítóját rózsaszín és kék virágok díszítették.

– Szeretném, ha naplót vezetnél – mondta Alice. – Beleírhatnál mindent, amiről szívesen beszélgetnél édesanyáddal, de nem mersz. Vagy bármit. Ha úgy érzed, hogy szívesen leírnál valamit, csak rajta! És ha beszélgetni akarsz velem valamiről, amit leírtál, szívesen meghallgatlak. De a napló csak a tiéd, azt magadnak írod. – Azzal Alice kinyitotta a füzetet, és lejegyezte a borító belső oldalára a telefonszámát. – Fel is hívhatsz, ha beszélgetni akarsz valamiről, amit leírtál. Na, hogy hangzik?

– Jól – mondtam, majd elvettem Alice-től a füzetet, és betettem az Édesanyától kölcsönkapott retikülbe.

– Egyetlen szabály van – mondta Alice. – Az, hogy babákról egy szót se! A meg nem született babákról sem, meg a játék babákról sem. – Rám kacsintott, én pedig rávillantottam egy széles, őszinte mosolyt.

Biztosat nem állíthatok, hiszen már kezdek öregedni, és nem olyan megbízható a memóriám, mint régen, de azt hiszem, azok voltak ifjú életem első olyan pillanatai, amikor nem éreztem bűntudatot. Igen, mintha elpárolgott volna a bűntudatom, amikor kinéztem Alice lakásának üvegfalán, és nem is tért vissza, amíg el nem foglaltuk a helyünket a Maine-be induló vonaton. Emlékszem, June néni a peronról integetett utánunk, Édesanya pedig átkarolta a vállamat, meg az arcomat is simogatta a másik kezével, és riadtan azt suttogta:

– Drága kicsi babám!

Ekkor tört rám újra a bűntudat.

Nem hiszem, hogy gyökeresen megváltoztam volna az Alice-szel folytatott beszélgetés után. Csak annyi történt, hogy egy szép őszi délutánon, amikor kissé rozsdaszínű volt már a napfény, és Édesanya elmélyülten olvasott a nyugszékében a hátsó verandán, elástam a babámat a fehérben és lilában pompázó rododendronok alá. Édesanya csak évekkel később találta meg, amikor japán juhart akart ültetni, és akkor majdnem infarktust kapott.

Hosszú, nehéz hónapokon át formálódott az új Norma. Az álmaimról már nem beszéltem, és nem is sírtam, ha álmodtam valamit. Inkább leírtam a naplómba, ahogy Alice tanácsolta. Soha nem említettem Édesanya előtt az álombéli anyámat, aki sokkal életerősebbnek tűnt, mint ő, és a csak álmomban létező bátyámat sem. Édesapa pedig nem kérdezett semmit, és szépen gyógyult a hüvelykujja körömágyánál a bőr. Idővel halványulni is kezdtek az álmok, majd behúzódtak az agyam leghátsó zugába. Aztán egy reggel arra ébredtem, hogy véres az ágyneműm, és mivel Édesanya nem világosított fel, azt hittem, hogy haldoklom, de akkor már Alice-nek sem mesélhettem az álmaimról. Felismerhetetlen, szürke masszává olvadt össze a világos és a sötét, az álmok jelentése pedig rejtély maradt előttem, amíg Édesanya elméje meg nem bomlott, és elő nem ugrott a lelke mélyén rejlő, sötét zugokból mindaz, amit ott tárolt. Amikor felszínre törtek a féltve őrzött titkai, és ott vergődtek-ficánkoltak előttem, mint a partra vetett halak, újra felidéződtek az álmaim, és akkor már kezdtem kapiskálni, hogy mit jelentenek.