SZEPES MÁRIA

FÜVESKÖNYV

Szerkesztette
Zsámboki Mária

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve az internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-281-3 (epub)

ISBN 978-963-529-282-0 (mobi)

ELŐSZÓ

A régi füveskönyvek – vagy később tudományosabban: füvészkönyvek – a kertben termesztett vagy vadon termő növények, gyógyfüvek hasznáról és káráról tájékoztattak, századokon át szerzett tapasztalatok alapján. Hogy milyen bajra, milyen betegségre melyik lehet gyógyír, és milyen formában. Aztán a hasznos tanácsok lassan kiterjedtek a lélek, sőt általában a lét kisebb-nagyobb gondjaira is: a legkülönfélébb helyzetekből leszűrt gyógyító gondolatok, bölcsességek, olykor intelmek kaptak helyet lapjain. A „mi a teendő” kérdésére adott hétköznapi példák, egyszerű válaszok, amelyek a testi és a lelki egészség megőrzését és visszanyerését segítették, lassan egyre egyénibbé, szubjektívebbé váltak, s egyre több gondolkodnivalót, valamint lelki táplálékot adtak az olvasónak.

Szepes Mária Füveskönyve, amelynek anyagát csaknem a teljes életműből válogattam össze, egyaránt megfelel a műfaj korai és kései kívánalmainak. Egyszerű, könnyen érthető élethelyzetek, bölcsességek, látszatok mögé leső, gondolatébresztő megállapítások és olyan közvetlen tanácsok sorjáznak benne, amelyeket úgy érezhet magáénak mindenki, mintha csak neki szólna. (És persze bátran figyelmen kívül hagyhatja egyiket-másikat, ha éppen nem arra van szüksége.) Ezen túl pedig – hűen a szerző lenyűgözően és főleg eredményesen egyéni tanítási módszereihez – kérdések, látszólagos ellentmondások, továbbgondolásra, kiegészítésre, az olvasó élethelyzetéhez való igazításra, azaz az agysejtek alapos megdolgoztatására szolgáló megfigyelések, megállapítások, felismerések, imponáló tudásanyagból leszűrt következtetések ezek, amelyek képesek arra is, hogy felkeltsék a saját lélekbe lemerülő őszinteséghez szükséges bátorságot és kitartást. Alighanem azért is, mert minden lejegyzett gondolat-tanácson átsüt, hogy aki leírta, saját magán tette vele az első próbát, mielőtt bárkinek ajánlotta volna.

Bár kétségkívül az is volt, Szepes Mária nem szerette az „ezotéria és okkultizmus nagyasszonya” címet. Úgy érezhette, hogy ez a meghatározás „beszűkíti” őt. „E rám aggatott jelzők – szögezte le A lélek anatómiája című könyve előszavában – sohasem illettek kételkedő, elemző, legkevésbé sem egzaltált természetemhez. A lángoló, inspiráló erőt, amelynek írás közben mindmáig megszállottja vagyok, nem nevezem hiszékeny elvakultságnak. Abból nem hiányzik a szavakat, mondatokat, azok helyes értelmét és logikáját szigorúan, élesen mérlegelő kritika. Tüzük folyékony aranya sűrű szűrőn át ömlik tollamból a papírra. Közhelyet nem enged át.”

Ez az elhatárolódás alighanem azért is volt fontos neki, mert nem csak azokhoz akart szólni, akik az ezotéria elkötelezett hívei voltak. Nem tett ilyen különbséget az emberek között. Meggyőződésétől, világnézetétől, esetleges vallásától függetlenül minden rászorulónak, minden útján elakadónak segíteni akart. De csak akkor – és ezt szeretném erősen hangsúlyozni –, ha szóban vagy lélekben megkérték rá. És csupán abban a mértékben és mélységben, amelyet a tanácskérő személyiségének fejlettségi szintje megengedett. Tisztában volt vele, hogy a több ebben az esetben kevesebb lenne, vagy egyenesen használhatatlan, netán elriasztó. Egyszerűbben úgy is fogalmazhatnám ezt a tudatosan továbbfejlesztett adottságát, hogy igen jól értett az emberek nyelvén, pontosabban mindig annak a nyelvén, akivel kapcsolatba került. Ehhez kellett az a végtelen biztonság is, amellyel a saját világában mozgott: az, hogy nézeteinek, tanításának rendszere egyszerre legyen sziklaszilárd és szinte a végtelenségig rugalmas. Mert minden elméleti elmélyültség és megalapozottság ellenére (vagy inkább segítségével) neki a legfontosabb az volt a tudásban, hogy továbbadható. Hogy gyógyító, gödörből kisegítő, testi-lelki és szellemi jóllétet és fejlődést inspiráló – ő most azt mondaná: mágikus – erő.

Mindennek jegyében igyekeztem előtérbe állítani azokat a fejtegetéseket és tanácsokat, amelyek akár mindenki számára tanulsággal szolgálhatnak, és szellemi haszonnal járhatnak. Bár teljesen kihagyni méltatlanság, sőt Szepes Mária gondolatrendszerének meghamísítása lett volna, az okkult elméletekkel tudatosan csínján bántam, részben, mert némelyik alapos felkészültség nélkül nem egykönnyen emészthető, részben pedig azért, mert hűséges akartam maradni a mindenkihez szólás tágasságához, ahhoz a szepesi megfontoláshoz, amelyről fentebb esett szó. (Szómagyarázatot is ezért illesztettem a könyv végére, igyekezvén megtartani, amikor csak lehetett, a szerző meghatározásait, hiszen ő is számtalanszor segítette olvasóit az általa használt fogalmak, idegen szavak definícióival.) Így talán ez a Füveskönyv új olvasókra is találhat a sok ezer régi mellett, olyanokra, akiket nem különösebben (vagy egyáltalán nem) vonz az ezotéria, az okkultizmus, de a kérdéseikre szeretnének valódi, használható és főleg elgondolkoztató (divatos megfogalmazásban egyenesen interaktív) válaszokat kapni. Nekik szánnám megfontolásra az alábbi közhelyet (ne feledjük: a közhely eredetileg közös hely, ahol legfontosabb közös dolgainkról beszélünk és határozunk). Ez így szól: ha eléd tesznek egy nagy tál gyümölcsöt, de te nem tudod vagy nem akarod valamennyit megenni, az még nem ok arra, hogy egyet-kettőt – amelyik jólesne – le ne emelj róla.

Hiszem ugyanakkor, hogy a remélt új olvasók mellett Szepes Mária régi hívei is örömmel fedezik majd fel a Füveskönyvben kedvenc gondolataikat, idézeteiket, netán éppen azt az egy-két ráébresztő megfogalmazást, amely annak idején sokat jelentett nekik, esetleg épp revelációként hatott az életükre. És emellett új összefüggésekre bukkanhatnak, új fénytörésben láthatnak ismertnek vélt tényeket, új értelmet találhatnak sokszor olvasott bölcsességekben, új nézőpontokat fedezhetnek fel, s talán még olyasmire is rálelhetnek, amit soha nem vettek észre korábban.

* * *

Szepes Máriával a szigligeti Alkotóházban ismerkedtem meg 1987 tavaszán. Ha belegondolok, hogy akkor már egy esztendő híján nyolcvanéves volt, nem hiszek az emlékeimnek. Sugárzó szellemének burka – vagy ahogy ő nevezte: szkafandere – egy legfeljebb a hatvanas évei elején járó, finoman ápolt, még mindig vonzó és intelligenciát árasztó asszonyt mutatott. Határozott, de sosem hivalkodó fellépése, meggyőző hangja, meglepő empátiája, célba találó meglátásai a másképp gondolkodó, enyhén szólva szkeptikus fiatal művészeket is többnyire levették a lábukról. Mindenki szívesen beszélgetett vele, s még azok is kikérték a véleményét, akik egy szót sem hittek semmiféle transzcendenciából. Emlékszem például, hogy amikor megtudták, ért hozzá, néhányan átadták neki elemzésre az álmaikat. Ehhez pedig nagy bizalom kellett. Egyikük álma, amelynek a részleteit már elfelejtettem, tele volt szimbólumokba rejtett számokkal, amelyeket Szepes Mária egy-két lényegre törő kérdéssel megtámogatva igazán bravúrosan „fejtett meg”. Amikor ennek a kötetnek az anyagát válogattam, felrémlett bennem ez a numerológiai vagy inkább számmisztikai epizód, és arra gondoltam, a Füveskönyv fejezeteinek számába rejtve rovom le tiszteletemet a szerző előtt. Tudtam (alighanem éppen tőle, hiszen éveken át sokat beszélgettünk effélékről), hogy a számsor első tizenkét tagja rendkívüli szimbolikus erővel rendelkezik. Ezért természetesen ezek közül szerettem volna kiválasztani a legmegfelelőbbet. De melyik legyen az? Mivel ezúttal inkább intuitív alapú döntést akartam hozni, nem annyira racionálist, csukott szemmel vártam a választ a kérdésemre. És meg is kaptam, hamarosan megjelent előttem a hetes szám. Tudtam róla, de utána is néztem, hogy ez a hármas mellett az ókori kultúrák legfontosabb szent száma és nagy erejű szerencseszám. Már a sumer-akkád írások is így értelmezik, de megjelenik a zsidó vallásban éppúgy (lásd többek között a hétkarú gyertyatartót, a menórát), mint a holdhónapon alapuló naptárrendszerben (4×7=28) vagy a bolygók hetes számában. Nagy szerepe van a kereszténységben is, hogy csak a Szentlélek hét adományát, a hét erényt vagy a Miatyánk hét kérését említsem. Aztán hét ága van az életfának is, hét színe a szivárványnak (hét tanítványa Raguelnek Szepes Mária regényfolyamában), és nem utolsósorban hét feje a sárkánynak. Mert a hetesnek negatív konnotációi is vannak, példának okáért a főbűnökből is éppen hetet tart nyilván az egyház, s ez teszi igazán alkalmassá ezt a számot arra, amire választottam. Szepes Mária gondolatrendszerében ugyanis döntő szerepet játszik az, hogy a két pólus, a negatív és a pozitív soha nincs meg egymás nélkül. Ahhoz, hogy árnyék lehessen, fényre van szükség. Vagy az ősi kínai világképet idézve: jin és jang alkotja a teljességet, a kört.

Hát igyekeztem, és a tervezett 100 fejezet helyett 115-öt készítettem, mert 1+1+5=7. Igen ám, de az utolsó átfésülésnél rádöbbentem, hogy néhány szócikket össze kell vonnom, és egy-két újat is be kell illesztenem. Menet közben hamar elvesztettem a számolás fonalát, és szomorúan szögeztem le magamban, hogy le kell mondanom az elképzelésemről: maradjon hát akkor az eredeti százas terv. Elkészültem, majd megszámoltam a fejezeteket. 97 lett. Tessék összeadni! (Segítek: 9+7=16, 1+6=7) Igen, hét: száma a lélek teljességének is. Hát megvalósítottam az elképzelésemet anélkül, hogy a tudatos énem részt vett volna benne. Akkor ez is egy a számtalan „véletlen közül, mely valójában nem más, mint felderítetlen törvényszerűség”? Vagy éppenséggel példa a célközelvonzás mágiájára, amely Szepes Mária egyik kedvenc gyakorlata volt? Vagy az ő „szellemének közvetlen segítsége”, ha nem is a síron túlról, de annak a mélységes ráhangolódásnak az energiáján át, amely eltöltött, amíg a válogatáson dolgoztam. Tiszteletteljes köszönet érte.

Zsámboki Mária

1
AZ AKARATERŐRŐL ÉS AZ URALOMRA TÖRŐ AKARATRÓL

Az akaratot sokan összetévesztik a makacssággal és az erőszakossággal, a kitartást pedig a csökönyösséggel. Ezek a tünetek inkább az akaraterő pangását, görcsös megbetegedését és potenciazavarait jelentik. Mert az egészséges akaratáram végtelenül hajlékony, s az mutatja uralt erejét, ha nemcsak kitartással, hanem adott esetben engedékenységgel közelíti meg célját. Az akarat természetesen a szellem által determinált energia: az idea megvalósítási eszköze. Ha az akarat mögött álló eszme zavaros, démoni, akkor állnak be a kóros tünetek. Az akarat valamely célra irányított erőkifejtést jelent. A mód, amellyel akaratunkat keresztülvisszük, nem tartozik az akarás folyamatához – az már a kormányos, a felismerő és irányító értelem dolga. A fejjel falnak rohanó, dühöngő akaratosság mögött nyilvánvalóan nem józanság, hanem felelőtlen indulat feszül. Ez a magatartás legtöbbször semmit sem valósít meg szándékából, míg a látszólag engedékeny, elasztikus akarat önmaga fékezésén át eléri azt, ami felé törekszik.

A türelem, a kitartás, az állhatatos várakozásra, kivárásra való képesség az erős, egészséges akarat jele. A legtöbb nagyszabású elgondolást csak a kitartó, türelmes munka teszi megvalósíthatóvá.

A fecsegve, hetvenkedve, indulatosan nekirugaszkodó karakter már indulásnál elfecsérli az erőt, amelynek fedeznie kellene egész útját a célig. A hallgatás erőt akkumulál. Ezért, ha a körülmények azt kívánják, hallgassunk és várjunk. A hallgatásba feszült akarat, amely mögött tudás és félelem nélküli merészség várakozik, megérleli számunkra az időt. Ha valamely törekvésünk kapcsán létre tudjuk hozni magunkban ezt az attitűdöt, csodálkozva fogjuk tapasztalni, hogy e türelmes, uralt, szívós belső izzás vonzani kezdi kívánságunk tárgyát, s anélkül hogy látható gesztusokat tennénk, a cél közeledik felénk.

* * *

A szervezet központja az agy. Mindenfajta életműködés az agyból indul ki, és minden benyomás oda érkezik. A látható szervezet mögött álló magasabb impulzusok is e precíziós közvetítő állomáson keresztül hatolnak a fizikumba, tehát az érvényesülést kereső mélységi erőknek sincs módjukban megkerülni.

Az akaratnak, amely uralomra tör, legelőször az ember gondolkodását kell befolyásolnia. A gondolattartalom, az agyat átható szellemi atmoszféra az az elvont esszencia, amely a tudattalan működési parancsokkal együtt szétárad, szétsugárzik a szervezetben, és meghatározza egész magatartását. Kóros irányú megváltozása katasztrófát jelenthet nemcsak az idegéletben, hanem a fizikai szervezetben is.

Ha egy impulzus a gondolatközpontba hatol, megrögződik ott, s olyan atmoszférát teremt, amelyben a homályban tevékenykedő démoni elemek már megvalósíthatják az impulzus jellegét a szervezetben. Legális módon polgárjogot nyertek rá. Működésük tehát kettős. Különféle szubjektív, érzelmi hatásokon keresztül megadják az impulzust, vagy egyszerűen a külvilágból érkező negatív benyomásokat mélyítik el névtelen indulatokká, szorongássá, azután véghezviszik a gondolattá született romboló szándékot. A végtelenségig lehetne sorolni, elemezni az egyetlen végzetes mentális expozícióból eredő, és minden irányban kiterjedő láncreakciókat, amelyek az ember testi és lelki erőit felmorzsolhatják.

2
AZ ALANTAS, NEGATÍV TENDENCIÁK ÁTHANGOLÁSÁRÓL

A negatív tendenciákat úgy lehet áthangolni, ha antitoxinnal vegyítve engedjük felszínre őket. Ebben az újfajta szemléletben sem tagadhatjuk le a felénk lóduló történések megpróbáltatás-jellegét. Az élet kétségtelenül nem szüntelen örömünnep, hanem csaknem minden ember számára küzdelem, bonyolult teljesítmény: teljes készültséget és koncentrációt igénylő Mű. De e dinamikus folyamat során nem vonjuk ki magunkat a felelősség alól. Definícióink nem a vetületet, hanem a vetítőgócot tapogatják körül. S egyszerre képtelenségnek érezzük, hogy egy tükörkép fenyegető, obszcén mozdulatait szidalmazzuk, vagy árnyak rángatózásától ijedezzünk, amelyeket számunkra láthatatlan, hátunk mögé helyezett fényforrás vetít a falra. Belső kommentárjaink ennek következtében valahogy így szövegeződnek meg: „Az emberek irigyek, ez igaz. De én is irigy vagyok. Az irigység valami kiválónak, az én birtokomban lévőnél különbnek a megszerzésére irányul.” Az ember belegörbül, kénsárgára izzik, epekeserűvé erjed a gyötrelemtől, ha másnak van valamije, amivel kitűnik, s ő árnyékba borul mellette. Mi más lehetne ez a maga tiszta ősformájában, mint a legszebb, legnagyobb, legértékesebb energiák birtoklásának sóvárgása? Ha e maró, sűrű, veszedelmes anyagot desztillálni kezdem, egyre ritkábbá, illanóbbá válik. Felszáll. Magasabb régiókba terjeszkedik. Dimenziókat fog át sóvárgó lendületében, végül teljesen kiemelkedik a súlyos, karmos, halállal terhes rétegekből. Mert az irigységet is a szellem átfogóképessége határolja, s irányát az értéknek felismert tárgy szabja meg. S az értékítélet a desztillációban valóban óriási átalakuláson megy keresztül. Sorra elveti azokat az ideálokat, amelyek új, egyre táguló perspektívájában összezsugorodnak, elszürkülnek, üres, ideiglenes póteszközökként lepleződnek le.

E ponton a tudatosító intellektus egyszerre furcsa misztérium váratlan fordulatait veszi tudomásul. Regisztrálnia kell, hogy amíg vaskos, rikító, külsőleges dolgok utáni irigység emésztette, a megkívánt jelenségek szimbólumait öltötte fel. Tüneteit leutánozta, s ő maga is rikító, külsőleges, vaskos ábraként kerül embertársai alacsonyrendű irigységének útjába. Irigysége ütközött az ő irigységükkel. Amint azonban ideáljai megváltoztak, s irigysége magasabb rendű célok felé desztillálódott, ez az ütközés megszűnt. Kikerült a sűrűből, a sötét zsúfoltságból. A törtetők számára láthatatlanná vált, mert lefoszlott róla a stréberségnek az az idéző formulája, amely lénye alacsony rétegeiből azok alacsonyrendűségét provokálta. Megtalálta tehát az irigység ellenszérumát, anélkül hogy elfojtásokkal, önkínzással kellett volna erőszakot vennie önmagán és embertársain. A szérum formulája: az irigységet magasabb fekvésbe kell áthangolni örök értékű szellemi célok segítségével. Ezeket kevés ember irigyli. Még kevesebben utánozzák. De aki véghezviszi önmagán ezt az operációt, az sorsot cserél. S ha fizikai habitusa nem is, de a dolgok neve megváltozik benne. Amit irigységnek kezelt például, az a görcsös fájdalmak és lázak csillapultával egyszerre inspirációktól izzó erővé alakul át, amely szárnyakat növeszt fejlődésének.

* * *

Az emberek részvétlenségének, önzésének, gyanakvásának, kellemetlenkedéseinek ugyanígy egytől egyig megvan bennünk a toxinja és antitoxinja. Gyógyszere mindegyik alacsonyrendű kóros potenciának a felismerése, hogy az általuk okozott konfliktusokból nekünk kell kivonnunk magunkat – felfelé. Csak mi szüntethetjük meg a provokációt, az alantas tendenciák gondolaterőkkel, indulatkisülésekkel, gesztusokkal és szavakkal való kihívását. Nekünk kell más, építő jellegű gondolatokat helyeznünk a vetítőközpontba, saját agyunkba. S akkor is ki kell tartanunk mellettük, ha a szétárasztott, rossz töltésű erők még sokáig rezgetik, kavarják körülöttünk a levegőt.

3
AZ ÁLDOZATRÓL ÉS AZ ÁLDOZÓRÓL

Az áldozatra elsősorban magának az áldozónak van szüksége. Ami áldozatából másokat érint, fontos, de másodlagos mozzanata a lekötött erők felszabadításának.

* * *

…karmánk a saját tetteinkből születik, jellemünk állapotából fonódik körénk. Eseményei aszerint alakulnak, amilyen mértékben képesek vagyunk megváltoztatni karakterüket. Ha pszichikai alkatunk átalakul, átfinomul, a belőle vetülő karma színei is megenyhülnek. Drasztikus, fizikai retorziókból sokkal elvontabb, szelídebb lélektani folyamatokká nemesednek. Amikor a saját sorsának bonyodalmaiba szőtt, erőitől kivérzett ember először ébred rá az előbb felvetett kérdésekre, ettől a felismeréstől tehetetlensége még nem válik erővé. Mint ahogy a menekvés puszta elgondolása senkit sem emel ki a szakadékból, ahová zuhant. A kiemelkedés mentőkötele az önkéntesen hozott, tudatos áldozat. Az áldozat tesz Mágussá. Sorsát pedig csak a Mágus változtathatja meg.

Mágikus áldozat az, amikor valami olyat teszünk, amire sem a körülmények, sem egészségi állapotunk nem kényszerít bennünket; fizikai érdekeinkkel, kényelemszeretetünkkel, kéjszerző hajlamunkkal, hiúságunkkal vagy személyes becsvágyainkkal ellentétes, világi megítélés szerint esetleg értelmetlen, és semmi anyagi hasznot nem jelent. Amit nem kell megtennünk. Nem kellemes megtennünk. Ami talán fájdalmas, fárasztó. Nem hoz sikert. Csak szolgálat – elismerés nélkül. Adomány – ellenszolgáltatás nélkül. Önfeláldozás – hála nélkül. A léleknek, a jellemnek ez az elmondhatatlanul különös aszkézise, e titokzatos és emberfeletti hősiessége az, amely a mágikus gyümölcsöt termi. Amely rejtélyes szellemkezekkel kioldja anyaghoz kötött, sajgó idegszálainkat. Finom sebészujjakkal kiszabadítja húsunkból a félelemhorgokat. Antitoxinnal közömbösíti beidegzett rossz szokásaink mérgét, és saját gyermekes igényeink, indulataink fölé emel bennünket. Aki belül így szabaddá lett, arról kívül is lehullanak a bilincsek.

A puszta szavakkal való áldozathozatal azonban nem áldozathozatal. A közömbös és felelősségmegváltó jótékonykodás nem áldozat. Amit adunk, önmagunkból kell adnunk, úgy, hogy még forró a vágyainktól, kegyeletünktől, vérünktől, verejtékünktől és könnyeinktől.

Ez a felszabadulás egyetlen valutája. Szolgálni ellenszolgáltatás nélkül. Dolgozni siker nélkül a dicsőségért, ami a messiásé bennünk.

* * *

[Tehát] …a lemondás csak akkor erény, ha nem a fölöslegedből áldozol, ha nem olyasmit teszel, ami egyáltalán nem esik nehezedre. Miért? Mert ha valami könnyű, ott már átégtél fontos tapasztalatokon, amelyek megértek benned. Fejlődésed iránya félelmeid, iszonyaid, visszahőköléseid piros útjelzői között vezet. Legyőzted-e már ellenszenvedet egy-egy számodra visszataszító, egyáltalán nem szeretetre méltó, mégis szerencsétlen ember iránt? Megtettél-e valamit, ami terhes kötelesség volt? Rászorítottad-e magad, hogy türelmedet a végsőkig próbára tevő, alapos munkára koncentrálj, amit egyedül te végezhetsz el, senki más?

* * *

Kevesen ismerik a személytelen áldozat tiszta örömét. De akiben egyszer felszínre tört, az csodatévő forrásként vonzza magához az embereket.

* * *

Ha megvizsgáljuk az időben kitűzött céljaink természetét, rá kell jönnünk, hogy közöttük még a ragyogóbb is csak fedőneve az egyetlennek, amely nem hal bele teljesülése pillanatába. Ez a cél önmagunk átvilágítása, legyőzése. A végső gyógyulás és a végső felszabadulás. Nem kirakatban ágáló, mások számára adagolt bölcsességpótlék, amely mögött személyiségünk magányosan és tanácstalanul didereg, hanem élő mágia. Isten feltámadt ereje.

Az ehhez a célhoz vezető minden lépés áldozat. Önkéntes, tudatos áldozat. Áldozattal változtathatjuk meg körülményeinket. Áldozattal oldhatjuk meg kötéseinket. Amit feláldozunk, az a miénk. Amibe görcsösen kapaszkodunk, azt elveszítjük.

4
AZ ALKALMAZKODÁS MŰVÉSZETÉRŐL

A világ kölcsönviszonylatokra épül. Aki kapni akar, annak először adnia kell. Ezt az igazságot Lao-ce így fejezte ki a császárhoz írott levelében: „Ahol az ember aratni akar, ott először vetni kell, és ahol az ember aratott, ott ismét vetni.”

Ugyanez az elv érvényesül minden emberi vonatkozásban. Aki barátokat kíván szerezni, annak először jó baráttá kell lennie. Aki azt óhajtja, hogy szeressék, annak szeretnie kell. Aki szívességeket, áldozatokat, segítséget, jóakaratot vár el, az először önmagában termelje ki e cselekvő erényeket.

…környezetünk csak úgy fog hozzánk alkalmazkodni, ha először mi alkalmazkodunk hozzá. Az alkalmazkodó embert kedvelik. Akit kedvelnek, annak kedvezni igyekeznek. Tapintata, figyelmessége, részvevő érdeklődése ugyanezen erények megsokszorozott visszhangját idézi.

* * *

Az alkalmazkodás művészete persze feltétlenül karakterismereten alapul. Zárkózott, tüskés, keserű, sérült önérzetű és bizalmatlan emberre nem lehet túlzott nyájassággal, agresszív szívességekkel és gondoskodással rárohanni, mert még hevesebb görcsbe rándul tőle, és reflexei ugyancsak nyers formában nyilatkoznak meg. De mindenkinek megvan a formulája, gyengéje, amelynek érintésére kinyílik. E pont megtalálásához szükséges a karakterológiai tudás és intuíció.

A kérdés megszövegezése – hogyan érjük el, hogy környezetünk hozzánk alkalmazkodjék? – az önérdek érvényesítését sejtetné különféle ügyeskedések segítségével. Mivel nem akarjuk, hogy szándékainkra ilyenfajta árnyék vetüljék, szükségesnek látjuk, hogy céljainkat ezúttal is pontosan meghatározzuk.

Mindenekelőtt tudnunk kell, hogy módszereink, főleg szándékaink e téren úgy viszonyulnak a különféle, anyagi érvényesülést szolgáló módszerekhez, mint a táplálkozásra alkalmas, hasznos növény mérgező párjához, amelyhez külsőleg hasonlít ugyan, de lényegében ellentétes vele. E lényeges különbséget elsősorban maga a cél, a módszer mögött feszülő ideálok jelentik.

Amikor környezetünk hozzánk való alkalmazkodását kívánjuk elérni, tulajdonképpen misztériumjátékot folytatunk, amely a maga valóságos, egyúttal azonban szimbolikus-mágikus cselekménysorával velünk együtt inspirálja, világítja át, győzi meg a résztvevőket. Mert akihez alkalmazkodnak, arra figyelnek, abban bíznak, attól elfogadnak, és példáját követik. A fénysugárzó, vezető egyéniség mindig mágus: szüntelenül ideacsírákat ültet el, termékenyít, szuggesztív magatartásával gyengébb, vezetésre sóvárgó, önállótlan karakterek sorsát határozza meg. Köt és old.

Környezetünk hozzánk való alkalmazkodása… hatalmas ösztönző ereje fejlődésünknek, mert olyanfajta külső és belső tevékenységre, magatartásra késztet, amely másoknak példamutató, a magunk számára pedig önnevelő hatású. Ezért jó, ha törekszünk rá.

5
AZ ÁLLANDÓSÁGRÓL ÉS A VÁLTOZÁSRÓL; A LÜKTETŐ LÉTRŐL

Gyermekkorunk egyik legtitokzatosabb jelensége az állandóság érzete volt. Aki elfelejtette, próbálja felidézni, mert olyan fonál végét ragadja meg vele, amely a halhatatlan ideavilággal köti össze. Ez az állapot akkor illanó és tudattalan volt. Amint a külvilághoz kötődő értelem ráfigyelt, a gondolatok, a szavak elől rögtön visszahúzódott, mint becsukódó ajtó résén át a fény.

* * *

Elfogadtad-e már úgy, hogy minden vonatkozásában átgondoltad létformánk könyörtelenül könyörületes törvényét, az örök mozgást és változást? Minden átmenetben van körülötted, benned, rajtad, környezeted tagjain s az egész anyagi világban. Hogyan akarnál cölöpöt leverni ebbe a végtelen mélységű, csillagközi óceánba, hogy szilárd épületet emelj rá? Bevihetnéd-e a szobádba dísznek a leggyönyörűbb, hóból formált szobrot? Hogy mi a könyörület ebben a rögzíthetetlenségben? Mi más volna, mint maga a mulandósága, az, hogy a földi jó éppúgy elmúlik, mint ami bánatot, gyászt okozott? És mi dereng e szörnyű, mégis isteni színjáték mögött? Megpillantottad-e már az egyedüli Valóságot – Látó Harmadik Szemeddel?

* * *

A relatív idő évei rohannak, de e ritmusnak nincs több jelentősége, mint nappalaink és éjszakáink váltakozásának. Este mindig befejezünk valamit, s reggel újrakezdünk mindent. A következő nap sohasem ugyanolyan, mint az előző, akkor sem, ha rendje látszólag azonos vele. Mi magunk változunk. Valami lemorzsolódik belőlünk, és valamivel gyarapodunk. Mulandó perceinket viszi, sodorja az időfolyó, s lassan lemeztelenedik bennünk az a valaki, aki majd Kharón csónakjába száll könnyen, leplek és terhek nélkül. Háta mögött egy lezárult életkörrel, előtte a beavatás, az újjászületés izgalmas kalandjával.

Voltaképpen minden egyes napunkat így kellene zárnunk. És minden egyes hajnalunkat így kellene köszöntenünk, mert ez a magatartás a lét egyetlen realitása; a végtelen folyamatosság örök hullámzása. Utazás fényből árnyékba és árnyékból fénybe. A homály nyugvó időszaka az átrendező kontemplációé.

Arra kellene törekednünk, hogy e folyamatban, amelyben élünk, saját testünk, körülményeink, nehézségeink olyan képlékenyen alakíthatók legyenek, mint a szobrász keze alatt az agyag, amelyet éjszakára nedves kendőbe burkol, s másnap megint formál rajta valamit, mert új, pihent szemmel, érettebben pillant rá.

Életünknek mindig vannak olyan szakaszai, amelyek egyfajta összegzési lehetőséget kínálnak számunkra. Ilyenkor végigelemzünk mindent, ami nagy erővel lényünkbe ömlött, amit végigküzdöttünk, jól-rosszul vizsgáznunk kellett belőle, de hatását még nem tudtuk feldolgozni. E folyamat végösszegét azután felhasználjuk egy „új kezdet” következő periódusában, tisztább áttekintéssel lehetőségeink, valódi képességeink és sorsunk fölött.

Úgy volna helyes, ha nagyobb bizonyossággal és derűvel kapcsolódnánk ebbe az emberi életen messze túlnövekvő hullámzásba, az öröklét hatalmas szívverésének ritmusába, amely ott lüktet mulandó szervezetünk, képzelt elválásaink, befejezetlen befejezéseink mögött. Úgy feküdnénk le, úgy álmodnánk, ébrednénk, úgy tanulnánk s készülnénk az új tapasztalatokra, ahogyan a nyitott kiterjedések zarándokának készülnie kell missziója betöltésére. Ehhez pedig időnként jelmezt, nevet, körülményeket változtat. Megbízásának lényege azonban mindig a magasabb ideálok szolgálata.

Lásd még: Az élet és a halál körforgásáról

6
AZ ÁLMOK REJTELMEIRŐL

Az okkult tudomány szerint az álom olyan képsorozatokból áll, amelyeknek éppen úgy, mint a hieroglifáknak, három értelmük van. Egyik a fizikai világra vonatkozik, másik az érzelmi életre, harmadik a szellemi síkra. A szenzitív, álmaira figyelő ember és a pszichoanalitikus sok csodálatos felfedezést tettek már együtt az első két síkon. Rájöttek, hogy az álom határtalan ego-birodalmában minden impulzus azonnal megvalósul. Az álmodót nem kötik az idő és a tér s a sűrű anyag bilincsei.

* * *

Az álomtenger a psziché sajátos törvényei alá tartozik, megoldása a harmadik, a mentális síkon van, tehát egészen másként kell megközelíteni, hogy lényegéhez hozzáférhessünk. A módszer, mellyel az okkultisták álmot fejtenek, egy bizonyos szimbólumábécén alapul. Az álom és a valóság síkjai a pszichikai és a logikai szemlélet gyökeres különbsége miatt alapvetőén eltérnek egymástól. A nappali tudat koncentratív (összpontosító) és észleletszűkítő mechanizmusok együttese, mely a dolgokat csak a tér bizonyos pontján, egymásutánjuk sorrendjében tudja világossá tenni. Ezek a részletes látás analitikus (elemző) észrevételei, míg a psziché az álomban az univerzális látás szintetikus (összegező) élményében részesül. A lélek tehát nem kauzalisztikus (oksági), hanem szintetikus appercepcióval (felfogással) rendelkezik, az intellektus pedig kauzalisztikus és analitikus látással.

Az ember képekben, szimbólumokban álmodik. Álmában birtokában [van ennek a] képességnek… Az álomvilág jelképei és színei élő erők, amelyek vonzzák és taszítják, mágikusan befolyásolják és formálják a pszichét.

* * *

Az álmok ura, a tudatfeletti Isteni Én állandóan ontja hívó, figyelmeztető, felvilágosító közléseit az anyag vak álmába süllyedt ember felé. Az az ember, aki egyáltalában nem figyel áloméletére – vak. A világ legcsodálatosabb könyvtárában vakként botorkál. A szenzitív ember, aki már felfigyel álmaira, tűnődik rajtuk, műkedvelőként találgat, szorongva megsejt mögöttük valamit, látja a könyveket, de nem tudja elolvasni őket. Az az ember azonban, aki bizonyos gyakorlatokkal lecsökkenti az ébredés álomképrabló megrázkódtatását annyira, hogy egyre több emléket hoz át gazdagabbá, boldogabbá váló nappali életébe, aki megtanul irányítva álmodni és megtanulja a szimbológia háromsíkú nyelvét, az birtokába kerül az egyetemes tudásnak.

* * *

A módszer, amellyel álmainkat átmenthetjük az ébredés megrázkódtatásán, egy bizonyos önszuggesztió-tornán alapul. Ennek gyakorlása nem bonyolult, csak nagy kitartást követel.

Sokan tapasztalták már, hogy este, elalvás előtt az önmaguknak adott megbízatást – például azt, hogy reggel hat órakor akarnak felébredni – milyen pontosan végrehajtja valamilyen titokzatos, álmunkban is ébren működő erő. Vannak, akik bármilyen szokatlan időpontot beállíthatnak így, tudják, hogy minden keltegetés, ébresztőóra nélkül nyugodtan rábízhatják magukat erre, mert a láthatatlan belső szolga egyetlen percet sem késik. Ezt a lappangó, rejtett képességet, ezt a különleges tudatrészt kell tornáztatni, nagy türelemmel begyakoroltatni bonyolult folyamatok elvégzésére. Minden este kitűzünk neki egy feladatot. Először csak azt, hogy reggel, felébredéskor emlékezni akarunk álmainkra. Ezt a gondolatot koncentráltan, többszörös nyomatékkal beidegezzük. Persze sokszor hónapokig eltart, amíg számottevő eredményhez jutunk. Ha azonban már megvan az eredmény, elkezdhetjük álmaink irányítását. Kérdéseket adhatunk fel a zseniális feltudatnak, s reggelre tiszta szimbólumokba burkolva megérkezik rájuk a válasz és a megoldás. Kirándulhatunk a múltba, a jövőbe – fényévek távolságába. Együtt lehetünk halottainkkal és a világrészek messzeségében lévő kedveseinkkel – tudatosan, és sóvárgott értesülésekhez juthatunk általuk.

* * *

…az álom nem ismeri a halált. Szeretteid úgy járnak-kelnek, nevetnek vagy figyelmeztetnek közeledő eseményekre, mint testi életükben tették, csak éppen korukat, külsejüket változtatják a szerint, hogy emlékezeted plazmája milyen formában idézi meg őket. Látod valamennyit fiatalnak, szépnek, gyermeknek, törődött öregnek, ahogy magad is az idődimenzió különböző tájain mutatkozol ebben a varázstükörben, mert valódi korod lehull rólad. Álombeli halálod sem valódi halál, mert vidáman feltámadsz belőle. Ébredésed sem igazi ébredés néha, mert csak álmodod, hogy nehéz alvásból riadtál fel, de környezeted egészen más, mint ami jelen létnappalodban körülvesz.

* * *

Miért nem keresel kapcsolatot zseniális áloméneddel? Hányszor figyelmeztetett már veszélyekre, és mutatta meg fontos tennivalóidat? Nem értheted meg őt, amíg nem ismered a képnyelvet. Miért nem tanulod meg a szimbólumok világnyelvét?

Lásd még: Az álmok terápiás lehetőségeiről

7
AZ ÁLMOK TERÁPIÁS LEHETŐSÉGEIRŐL

Minden belső folyamat hű tükrözőjeként, az álomélet a legrejtettebb árnyalatig megmutatja a hibákat is, amelyek célunk felé való haladásunkban gátolnak bennünket. S éppen az rövidíti meg a tudatos, vagyis a megismerés birtokában levő ember útját, hogy érti azt a nyelvet, amellyel az álom a maga fontos közléseit kifejezi. Ez a nyelv a szimbólumok különös, csodálatos jelbeszéde. E szimbólumokat nem elég azonban csak érteni, elégedett fejbólintással tudomásul venni, mert az anyaggá sűrűsödött életet nem lehet pusztán álmokkal megoldani. Az álmok legfeljebb a diagnózist, a kulcsokat, a módszert és inspirációt adják hozzá. Ha tehát az álmok gátló, fenyegető szimbólumokat mutatnak például arra nézve, hogy valaki túl vakmerően, esztelenül, erőszakosan igyekszik célja felé, s ezzel veszélyezteti eredményeit, akkor természetesen a fizikai magatartáson változtatni kell ott, ahol az illető a hibákat elkövette. Az álom a rossz tendenciák tudatosításához segít hozzá bennünket azért, hogy ezeket az anyagi síkon is leküzdjük magunkban.

* * *

Az álom nyersanyaga azért vált annyira fontossá a modern pszichológus kezében is, mert gyakorlati megfigyelések alapján rájött, hogy az ember pszichikai erőegyensúlyára nézve nemcsak kulcsokat, hanem bizonyos arkánumokat is tartalmaz. A lélekben lüktető energiáknak – amelyek lényegükben mindig alkotó energiák – valamelyik síkon érvényesülniük kell, hogy ott műveket hozzanak létre. Ha a megvalósulást illetően túl sok akadállyal kell megküzdeniük, akkor torz, zavaros és mérgezett műalkotásokat teremtenek. Ezek a különféle testi és lelki betegségek.

Az álom síkjának határtalan, bár legtöbb esetben kontroll nélküli lehetőségei valami olyasféle alkalmat nyújtanak az ember dinamikus, örökké kiélést és megvalósulást kereső alkotóerőinek, mint a hód számára az erdő fái. A hódnak is szüntelenül rágnia, őrölnie kell rohamosan növekvő fogainak lecsiszolása miatt, különben felborul létének fizikai egyensúlya.

Az ébrenlét erői – nagyrészt gátolt, ki nem elégült erők – álomba vetítődnek. Ismételten elképzelt álmok bizonyos feszültségek kisebb-nagyobb mértékben való lereagálását jelentik, legtöbbször azonban nem oldják fel a problémák gyökerét, amelyekből vetítődnek. Ahhoz, hogy ez megtörténjék, ismerni kell az álmok mágikus irányításának módszerét.

* * *

…ha egy traumát, fóbiát, súlyos, szövevényes komplexumot rejtő szimbólum képsorozatát az orvos – megfelelő ráhatással – át tudja változtatni, akkor a kötések megenyhülnek, a feszültség oldódik, s az, ami lehetetlen volt a fizikai síkon, egyszerre lehetségessé válik. Például a páciens álmában vagy féléber, meditatív állapotában iszonyodik átlábalni egy vizesárkon, amelyben piócák nyüzsögnek, noha a másik parton ott várja őt az a valaki, akivel életét megrontó és megkeserítő, bonyolult érzelmi viszonylatok kötik össze. Ha a pszichiáternek az „irányított álmodás” módszerével sikerült a beteget átjuttatni azon az árkon, és véghezvitetni vele azokat a képletes gesztusokat, amelyek a viszonylat elrendezésének szimbólumai, akkor ez a reláció a valóságban is rendbe jön, s a beteges irritáció megszűnik a két egyéniség között.

A szimbolikus álomáldozatok ennek a módszernek tudatos, öngyógyító tendenciával való bevetését jelentik. Az ember minden elintézetlen ügyét, megromlott viszonylatát, gátlását, szorongását, kínzó bűntudatát, látszólag feloldhatatlan akadályának kristallizálódott neurózisát megszüntetheti oly módon, hogy művészi intenzitással, nagy lélektani óvatossággal megkonstruált szimbólumsorozatban kivetíti, azután megfelelő ellenképekkel, ellenszimbólumokkal lebontja egészséges fejlődésének akadályait.

Az ellenképek, ellenszimbólumok itt mindig áldozatot, önzetlen erőfeszítések képletét, kerubi tendenciák személytelen szolgálatát kell, hogy tartalmazzák, mert a lekötött, elsötétült erők csak így alakulnak át fénylő, egészséges, tehát halhatatlan energiákká.

Az ily módon lejátszott álomáldozatok nem azt jelentik, hogy az egész komplexum most már az álomsíkon marad. Döntő gyógyereje abban áll, hogy a benső rituálé végrehajtója új, oldott lendületet nyer arra, hogy önmagát a fizikai síkon is kiemelje a bénító gátak közül.

* * *

Ismételt elképzeléseken át az ember megszabadulhat olyan gátlásoktól is, amelyek ideáljának megvalósítása útjába épültek. A destruktív, úgynevezett „gátszimbólumoktól”. E visszariasztó küszöbképzetek félelemmé alvadt, feloldhatatlan tapasztalatgócok, amelyek rengeteg energiát tartanak lekötve, s ezek a lekötött erők teljesen elvértelenítik, megbénítják az asztromentális szervezet cselekvőerejét, tehetségét, törekvését. Az oldást itt is a romboló-szívó örvényként ható gátláskomplexumot felszabadító energiaképzetekkel kell oldani és áthangolni, majd újra birtokba venni. A gátszimbólumok lényege a sötétség, a tudattalan homály, a démoni indulatok önkívülete s a halálos szorongás görcsállapota.

A feloldási technikák szimbólumai a tudatfelettiből, a szattva (értelem tiszta fénye) síkjáról érkeznek. Ezért minden akadályoztatás démoni-karmikus jelentőségű és minden liberációs (felszabadítási) kísérlet kerubi-szattvikus természetű. A beteljesülést megelőző álomsorozatok általában a kerubi létre emlékeztető repülés érzetével, a lebegés, a levegőben úszás jelképével adnak hírt az elkövetkező misztériumról.

* * *

Minden kórképző folyamat eredetileg szellemi-lelki pozitúrákban gyökerezik. E pozitúrákhoz pedig csak keletkezésük síkján lehet eredményesen hozzáférni. Az álomjóga építő pozitúra-mágiájának ezért óriási a jelentősége. Az „irányított álmodás”, irányított meditáció előre megkomponált képsora és pozitúrái a lélekgyógyászat legnagyobb arkánuma.

Testi-lelki-szellemi állapotának pontos diagnózisát időről időre megkapja minden egyes ember, álmában. Valamennyi tünetet és orvosi véleményt megelőzően veszélyt jelző figyelmeztetések vetülnek elé, ha kóros folyamatok lobbannak fel és lappanganak szervezetében. A hermetikus szimbólumkulcsok birtokában levő okkultista és az átlagember között mindössze az a különbség, hogy az okkultista nemcsak elolvassa és megfejti, hanem szükség szerint előhívja, irányítja is a saját vagy másvalaki problémáira vonatkozó álomdiagnózist.

A probléma behangolására a beteg karakterének megfelelő szimbólummal lefekvéskor behangolja a kérdést, mintha rádiótárcsát fordítana a megfelelő hullámhosszra, s a jelképes diagnózis – sőt a terápia is – biztosan feltárul előtte. Ez is egyik felmérhetetlen haszna a jól begyakorolt álompraxisnak, amely lehetővé teszi, hogy a megidézett álmot az álmodó áthozza a nappalba a szimpatikus idegrendszer zárlatain. És ha áthozta, meg is tudja fejteni a tartalmát.

A betegségálmok e tekintetben talán a legkönnyebben érthetők, mert szimbólumaik annyira beszédesek, hogy még a laikus is felfigyel rájuk.

A terápia elolvasása vagy az elvont problémák, válságok figyelmeztetéseinek megfejtése már sokkal bonyolultabb dolog, s nagy gyakorlatot, szimbológiában és okkult filozófiában való jártasságot igényel.

Az álmok sokszor nagyon fontos jelzéseit tehát nem kell szükségképpen passzívan elfogadnunk. Éppúgy, ahogy nem érjük be azzal, ha egy orvos megállapít nálunk valami betegséget, azután elköszön tőlünk anélkül, hogy megfelelő gyógymódot ajánlott volna ellene.

Vannak betegségek, melyek anyagát magából a kórból lehet kivonni. Ezek közé tartoznak jelentős álmaink is.

Ezzel a módszerrel gyógyít az a francia pszichológuscsoport is, amelyet egykor Alexis Carrel, a jeles pszichológus-író gyűjtött maga köré. Az ő módszerük – saját elnevezésük szerint – az „irányított álmodás”.

A legtöbb embernek vannak nyomasztó és gyakran visszatérő álmai. Az általában szorongásos neurózisban szenvedő páciensekkel a pszichológusok – persze az ellenőrzésük alatt – lehunyt szemmel felidéztetik e baljós álmokat, és halk szóterápiával ráveszik betegeiket arra, hogy képzeletben újra átéljék a visszatérő helyzeteket, és fokozatosan átdramatizálják bennük mindazt, ami félelemmel tölti el őket, kioldják belőlük a görcsös, taszító elemeket. Kísérleteikkel igen sikeres eredményeket értek el.

[Testi és lelki bajaink] mögött önmérgező fantazmák, szorongásos képzetek állnak. De ha a rossz képzetek, amelyek félelmet keltő vagy figyelmeztető álmok formájában is belénk vetülnek, reális tények, miért ne küzdhetnénk ellenük jó képzetekkel?

Az álmok átdramatizálása ezt a célt szolgálja. Sok esetben komoly eredménnyel.

[Az én praxisomban] az álmodók, irányított meditációban, egyedül dramatizálják át visszatérő álmaikat, miután – beszélgetésünk nyomán – megértették jelképes üzenetét.

Lásd még: Az álmok rejtelmeiről

8
AZ ANALÓGIÁK TANÁRÓL ÉS TANULSÁGAIRÓL

Az analógiák tana a megnyilvánult lét kulcstörvénye. A jelenségek ismétlődése minden létsíkon olyan rejtély, amelyet egyedül a „szembefordított tükrök” párhuzama oldhat meg.

Az ember a világmindenség két szembeállított tükre között állva kezd ráeszmélni arra, hogy a képek, amelyeket végtelen ismétlődésben lát, azonos dolgot ábrázolnak, kisebbnek vagy nagyobbnak tüntetik fel, ami nem egyéb, mint a relatív tér-idő káprázata. Az ősi hagyományok szerint a mindenségben megnyilvánuló egész élet bizonyos alapformulák végtelenségig gyűrűző megismétlődése.

Hermész Triszmegisztosz az analógia törvényét hieroglifákban fektette le. Azóta is rengeteg Smaragdtábla-fordítás született, de nincs két olyan szövegezés, amelyek értelmüket tekintve teljesen megegyeznének. Mert a „mint fent, úgy lent” tétel háromsíkú jelképként egészen mást fejez ki, tömörebben és tévedhetetlenebbül foglalja magában a törvény értelmét, mint az oksági kifejtés részletekre tagoló s tapogatózó kísérletezése. Első pillanatra nem is tűnik lényegesnek, hogy a fent és a lent egymással való megegyezését az egyenlő, az ugyanolyan vagy az azonos szóval fejezzük-e ki, pedig a kifejezés pontossága itt esetleg a kulcsot vagy a kudarcot rejtheti magában.

Ha a kozmikus analógia törvényét helytelenül alkalmazza valaki, azért nem az analógiatörvény a felelős. A tétel kétségtelenül egyetemes jelentőségű, s a megnyilvánulás minden síkjára érvényes. A kis és nagy kozmikus egységekre, az anyagi világ legsűrűbb rétegeire éppúgy vonatkozik, mint a szellemi magaslatok ibolyántúli színskálájára. Alkalmazása tehát nem olyan egyszerű, mint a racionális törvényeké, s a dolgok valóságos összefüggéseinek ismerete nélkül könnyen vezethet tévedésekhez.

A Smaragdtábla kulcsainak helytelen alkalmazásából akkor lehet nagyobb baj, ha az téveszmékhez, tévtanokhoz vezet. Az analógiák tetszetősek, s találó képekben sok mindent kifejezhetnek. Éppen a szimbólum az, ami egy egész, hosszas magyarázatokkal elködösített problémát vakító villanásként fénybe borít. Mégis, tételeivel nem bánhatunk elég óvatosan. A megtévesztő analógia sokszor vált már zavaros elméletek kútforrásává. Erőltetett dolog az is, ha egy egyetemes alapformulát kivétel nélkül minden jelenségre rá akarunk húzni. Vegyük példának a kört vagy annak teljesebb formáját, a gömböt. A kör jelképes értelme olyan sokféle, hogy alig lehet felsorolni valamennyit. Ha azonban minden lelki és szellemi jelenséget a körrel kívánnánk magyarázni, vagy ha a láthatatlan világ rejtelmeibe egyszerűen a körnek és a gömbnek a magasabb síkokra való kivetítésével akarnánk behatolni, akkor – néhány helytálló vonatkozás és következtetés mellett – a valóságnak nem megfelelő, zavaros képzetek labirintusába tévednénk.

Az analógia törvényének kulcsa a mentálsíkon van, s teljes eredményt csak az érhet el, aki ismeri e sík lényegét. Az ideákból úgy alakulnak ki a formák, mint magból a növény.