részlet

Második kiadás

Copyright © Singer Magdolna, 2007, 2016
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2007, 2016
Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sipos Géza
Szerkesztő: Fejér Tamara
Felelős kiadó: Rados Richárd

ISBN 978 963 475 828 0
Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2023

előszó

Polcz Alaine sokszor, sok helyütt vallott életének különböző szakaszairól, olyan őszintén, és megérintően, hogy az őt szerető olvasók már szinte úgy érezhették, közeli, kedves ismerősük, mi több, barátnőjük a neves szerző. A sok-sok életkép, mint számtalan puzzle-darab, élesen és részletgazdagon mutatta a teljes életút egy-egy részletét, aminek hatására azt hihettük, hogy a sok kis mozaikból összeállt bennünk a kép.

Aztán amikor valaki tényleg nekiáll, és összerakja a kirakós játékot, és feltárul a maga igaz valójában a teljes élet festménye, akkor jön a meglepetés: hiszen ez sokkal gyönyörűbb, mint azt képzeltük valaha is! Ezt tette most Singer Magdolna, Polcz-tanítvány, hospice munkatárs és közeli barát, aki Polcz Alaine-nel folytatott beszélgetéseit lejegyezte, és egységes formába gyúrva bocsátja az olvasó rendelkezésére.

Polcz Alaine azt vallja, életünk egy előre megírt partitúra, és mi jól, rosszul igyekszünk eljátszani életünk szimfóniáját. A könyv sorait olvasva szinte halljuk a rádióból, előadásokból ismert ízes hangján elbeszélve élete történetét, kezdve a kislánykori vágyaitól a háború borzalmain keresztül a munkájában elért kudarcokig és sikerekig, egészen a halállal való szembenézésig, ami talán a legérdekesebb része a könyvnek. Mesél a sokszori újrakezdésről, amikor azt hitte, vége mindennek, pedig valójában – mint azt utóbb felismerte – csak a partitúra része volt, terelés egy következő állomás felé. A cél azonban nem a végállomás elérése volt, hiszen Polcz Alaine az egyes állomásokon is mindenütt maradandót alkotott: az elmebetegek művészetterápiájában, a gyermekek számára kidolgozott játékdiagnosztikában, forradalmian merész újításaiban a haldokló gyermekek gondozásában, a hospice mozgalom hazánkban történő elindításában, tanatológiai, pszichológiai tanulmányaiban, könyveiben, a gyászolók segítésére tett erőfeszítéseiben, és így tovább.

Polcz Alaine életéről ez az egyetlen teljes életútinterjú, életvallomás. A kezdetben csupán rövidebb lélegzetű interjúnak szánt mű fokozatos elmélyülése ellenére sem vállalkozik arra, hogy monografikus igényességgel dolgozza fel e rendkívül színes életút minden állomását, ugyanakkor még azok számára is, akik jól ismerték Polcz Alaine életét, meglepő erővel hat a feltáruló hatalmas életműnek ez az összefüggő lenyomata.

Inspiráló, erőt adó, példamutató életút az övé. Aki olvassa a könyvet, úgy érezheti, rálelt egy forrásra, amelyből saját életéhez energiához juthat. Tipikusan „éjjeliszekrény” mű, olyan olvasmány, amelyet nem elég egyszer elolvasni, hanem ott kell tartanunk az ágyunk mellett, hogy újra és újra belenézve, megújult erővel vághassunk neki életünk naponta adódó új kihívásainak.

bevezető

Menjünk ki Kisorosziba, ott csináljuk meg az interjút! – invitált Polcz Alaine 2004 nyarán. – Töltsünk el ott egy teljes hétvégét, meglátod, jó lesz, főzünk, eszünk, sétálunk, és jó nagyot dolgozunk!

Alaine akkoriban kezdte el összegyűjteni a róla készült interjúkat egy leendő kötet számára, és felismerte, hogy hiányzik az anyagból egy olyan életútinterjú, amely felöleli a teljes munkásságát, életművét. Ennek pótlására kért fel engem.

(Akkor még nem gondoltuk, hogy az elkészült írás tartalmilag és terjedelmileg is önálló könyvvé bővül.)

Egy hosszú hétvégére kiköltöztünk Kisorosziba, a kis faházába. Nyárvége volt, kellemes idő. Ahogy megjósolta, nagyokat sétáltunk, főztünk, jókat ettünk, süttettük magunkat a napon a kertben, hatalmasakat beszélgettünk, és mellesleg dolgozgattunk is. Itt módom volt rácsodálkozni Alaine pezsdítő életszeretetére, ahogyan mindenre örömmel és friss tekintettel nézett; a göcsörtös fa ágaira, az odatekergő kiscicára, a sütkérező gyíkra, a felhők ábráira, a görögdinnye vérvörös húsára. Hajnalban felkelt, boldogan kacagva mezítláb kiszaladt a harmatos fűbe, majd néhány kör után élvezkedve visszabújt a még meleg ágyba. Nyolcvankét éves volt ekkor, és egy önfeledt gyermek lakozott benne.

Az interjú nem készült el, de terveztük a folytatást. Telt-múlt az idő, de nem került rá sor hosszú ideig, pedig sokszor találkoztunk közben. 2007 tavaszán, egy napon felhívott, hogy igen beteg, ezért le kellene zárnunk a megkezdett interjút. Majd szól, ha ráér, előbb még befejezi egyik-másik munkáját.

Közben hallottam egy közös barátnőnktől, hogy Alaine valóban súlyos beteg, rövidesen meg fog halni. Meglátogattam. Gondoltam, hogy sokan nyüzsögnek körülötte, ezért nem akartam több alkalommal zavarni, búcsúlátogatásnak szántam.

Amikor beszélgetni kezdtünk, és kiderült számomra, hogy javában dolgozik, hogy törött csípőjének fájdalmai ellenére nap mint nap több órát tölt az asztalhoz ülve írásainak korrigálásával, kérdezgettem, hogy jut-e ideje a halálra készülésre, törődik-e a spiritualitással, és így tovább, akkor azt felelte, hát bizony nem eléggé, sajnos nem eléggé, éppen ezért szívesen venné, ha rendszeresen látogatnám, és segítenék ebben a fontos feladatban.

Elkezdtem tehát hozzá járni, abban a hitben, hogy az én feladatom az ösztönzés, és segítés lesz a halálra való spirituális felkészülésben. Nem ez történt. Kezdetben kizárólag csak dolgoztunk. Alaine többszöri kérésére ugyanis megkerestem és elolvastam a három éve félretett interjút. Láttam, hogy milyen érdekes, értékes anyag, és nagy veszteség lenne, ha torzóban maradna. Rájöttem arra is, hogy a két cél fedi egymást, hiszen az életútinterjú segíti Alaine-t az életút-áttekintésben, amelynek elvégzését a legtöbb haldokló kényszerítő feladatának érez.

Felidéztük az első részt, átbeszéltük, majd folytattuk az emlékezést. Ezek alkalmat adtak Alaine-nek, hogy újra és újra átgondolja életének történéseit. Megerősödött abban az elképzelésében, hogy a különböző elágazások, megtorpanások fontosak voltak a teljes életcélja megvalósításában, és újból értelmet nyertek az akkor kudarcként, vagy súlyos veszteségként átélt események is. Örömmel tekintett végig életművén, amely ragyogva mutatta: élete nem volt hiábavaló.

A Kisorosziban készült első részben még törekedtünk a magánéleti szféra elkerülésére, mivel Alaine ennek a vonulatnak a megírását másnak ajánlotta fel. Ezt nem volt könnyű betartani, hiszen e két terület egymással szoros összefüggésben van, egyik a másikára befolyással bír, és fordítva. Az első részt olvasva tehát az olvasóban jogosan merülnek majd fel kérdések, amelyekre nem kap választ. A második rész készítése során felismertük, hogy az eltelt három évben nem született meg a magánéleti interjú, és már nem is fog, ezért ekkor Alaine már nem tartóztatta magát annyira a személyes részletektől sem. A halálát megelőző hetekben történő meghitt beszélgetéseink során pedig különösen megnyílt, és újra meg újra visszatért férjével, Mészöly Miklóssal való kapcsolatára, és annak fájdalmas történéseire is.

Közben tanúja lehettem annak, hogyan viseli a betegségét, hogyan küzd meg az egyre jobban megnyilvánuló gyengeséggel és fájdalmakkal. Míg végleg ágynak nem esett, gyakran találtam őt a teraszon, amint javítgatta a készülő könyveit. Mindig rendkívül békés volt, mosolygós. A Kisorosziban megtapasztalt életszeretete itt is megmutatkozott. A teraszról kilátott a kertbe, és el nem fogyó örömmel élvezte a tavasszal féktelen tobzódásnak indult kert és terasz virágainak látványát. Egyre nehezebb volt kiülnie a teraszra, egy idő után már csak az ebédhez ment ki. Minden délben legyőzve a fájdalmait, hatalmas erőfeszítéssel beleküszködte magát a tolószékébe, csak azért, hogy az ebédjét a teraszon fogyassza el. Mindig újra és újra elámultam ezen, azt hiszem, nem sokan vállaltak volna ekkora tortúrát ezért a rövidke időért. Értékelte a szép terítést és a finom ételt, boldoggá tette a teraszon való étkezés. Aztán ahogyan zsugorodott számára az idő, úgy szűkült egyre a tér is, amit birtokolhatott, végül csak az ágya maradt, amit magáénak tudhatott.

Voltak napok, amikor rosszulléte miatt nem tudtunk dolgozni. Láttam fáradtnak, láttam fájdalmakkal, rosszulléttel küzdeni, de olyan alkalom nemigen volt, amikor a mosolya nélkül mentem haza. A humor is végigkísérte. Röviddel a halála előtt történt a következő kis epizód. Mentegetőzött, hogy ha megjelenek az ajtóban, akkor nem lát engem, csak annyit, hogy egy nő jött be, ezért az ő arca érzéketlen, nemhogy nem mosolyog, de merev, kifejezéstelen. Noha ekkor is fájdalmai voltak, mégis volt ahhoz kedve, és ereje, hogy tréfásan el is játssza ezt, bamba arckifejezést felvéve. Megnyugtattam: Nyugi, Alaine, én sem látlak! – Csak annyit érzékelek, hogy egy alak fekszik az ágyban. De hogy férfi-e vagy nő, gőzöm sincs! Úgyhogy ne haragudj, ha az arcom merev, kifejezéstelen!

Én is eljátszottam, hogyan nézek bután az ágy felé. Szívből jövően kacagott ezen.

Amikor befejeztük a munkát, át akartam térni a spirituális kísérésre. Több ötletem is volt, amit egy-egy alkalommal kipróbáltunk, de valójában azt tapasztaltam, Alaine nem vevő igazán semmire. Nem úgy viselkedik, mint egy halálba menő, hanem mint egy nagyon is élő. Az együttléteinkben így aztán nem a csendben figyelő, meghallgató segítőnek a szerepe jutott nekem, sokkal inkább dialógusban voltunk. Alaine élénken érdeklődött irántam, kérdezett, számon tartotta a változásokat. Igyekeznem kellett, hogy újra és újra visszakanyarodjam az ő személyéhez.

Bár a szoba falához volt támasztva a koporsó, bár gátlástalanul tudtunk beszélgetni a közelgő haláláról, valójában semmi nem utalt arra, hogy készülődne. Zavarban voltam, azt gondoltam, meg kell kérdőjeleznem azokat a téziseket, amiket tanultam, és tanítottam a halálig vezető útról. Megkíséreltem keleti gyakorlatokkal elősegíteni a befelé fordulást, elmélyülést. Elfogadta, de legközelebb már nem igényelte. Próbálkoztam légzőgyakorlattal, imaginációval, vallási szövegek felolvasásával. Nem érdekelte igazán. Vittem lélekemelő zenét. Nem hallgatta. Mintha egyáltalán nem lett volna benne spirituális igény. Másfelől viszont az egész együttlétünk spirituális volt, és lassan-lassan felismertem, hogy Alaine nem tétlenkedik, hiszen komoly erőfeszítéseket tesz, hogy megfejtse önmaga titkát, hogy mélyebbre és mélyebbre hatolva közelebb férkőzzön önmaga legbelsőbb lényegéhez.

A verseket nagyon szerette. Kérésére Nemes Nagy Ágnes verseiből olvastam fel újra és újra, de aztán láttam, hogy ezek a versek túl komorak, és egy idő után fárasztó lehet állandóan a halálra gondolni. Elképzeltem, ahogy Alaine – tudatában lévén haldoklásának – minden életigenlése ellenére folyamatosan cipel egy rettentő nehéz hátizsákot, nehéz gondolatokkal, gyásszal, szomorúsággal telve. Én pedig mit teszek? További súlyokat helyezek bele. Rájöttem, hogy néha le kell tenni a hátizsákot, kifújni magunkat, és csak azután nekiindulni újult erővel. Ekkor megkérdeztem, lenne-e kedve énekelni? Nem, ő nem tud, de örülne, ha én énekelnék. Vidám, tréfás dalokat választottam, a legkevésbé sem a helyzethez illőeket. Jókedve lett tőle, határtalanul élvezte.

Végül azonban megtörtént a váltás. Alaine elfáradt, valóban vágyni kezdte a halált. Elszomorította, hogy nem tud meghalni, felismerte, hogy noha nincs benne félelem, és tiszta szívből elmenni kíván, valahol a tudata mélyén még mindig ott van az élethez való ragaszkodása. Ezt követően megrendítő küzdelmeken ment keresztül, amelyek során még egyszer átdolgozta magát az életének meg nem oldott kérdésein, és átment valamiféle kohón, megtisztuláson, és mintegy újraszülte önmagát. Volt ebben az időben mindenféle; keménység, harag, támadás, elutasítás, fájdalom, de legfőképpen sajnálkozás az elvesztegetett dolgok miatt. De meg kell mondjam, számomra mindig valamiféle szelídség megtestesítője volt, még akkor is, amikor haragudott. Én ritkán láttam mérgesnek, de Gábor mesélt róla. Ő volt az, aki ápolta Alaine-t, elbűvölő könnyedséggel, játékosan, humorral, szeretettel. Rá többször is neheztelt Alaine az időnkénti téves eszméiből adódó félreértések miatt. Én ennek egyszer voltam tanúja. „Amikor én az angyalokkal beszélgettem, akkor te azt állítottad, hogy jól vagyok, és eltitkoltad, hogy baj van a vesémmel!” És szikrát szórt a szeme. Gábor védekezett, hiszen tájékoztatta mindenről, de Alaine csak nézett sötéten. Na és miket beszéltél az angyalokkal? – kérdeztem, és Alaine megenyhülve és mosolyogva áttért az angyalokra, akik már arra biztatták, induljon el feléjük.

Mikor bizalmasabbá váltak a beszélgetéseink, kértem, hogy nevezzen meg valakit, aki ellenőrzi, hogy mit akarok megjelentetni. Kicsit töprengett, majd azt mondta, van, aki túl szigorú, másvalaki túl engedékeny. „Inkább rád bízom, megbízom benned. Tudod, hogy mindig is törekedtem az őszinteségre, nincsenek titkaim, és ez egyre inkább így van, minél közelebb vagyok az átlépéshez.” – mondta. De én végül mégsem bíztam magamban, két közeli barátnak is odaadtam véleményezésre az elkészült írást. Azt remélem, hogy ha még megadatott volna Alaine-nek, hogy ő is megtekintse, mosolyogva adta volna áldását a könyv megjelentetéséhez.

Egy olyan embernek a haldoklása, aki egész életében a halálról és a meghalásról tanított, reflektorfénybe kerül. Sokan glóriát tettek a feje fölé, és amikor – hosszan elhúzódó haldoklása miatt – ezt a glóriát lehullani látták, csalódtak Alaine-ben. De Alaine soha nem viselt glóriát, emberi volt, erényekkel és hibákkal, mint minden más földi halandó. Haldoklása csak annak okozhatott csalódást, aki képzelt elvárásokat támasztott feléje, amelyeknek természetesen lehetetlen megfelelni.

Volt egy szakasz, amikor nekünk – akik abban a megtiszteltetésben részesültünk, hogy kísérhettük őt – is úgy tűnt, ha most, ebben a lelkiállapotban távozik, az méltatlan lenne hozzá. De miért is ment volna el akkor, a mérlegkészítés lelki fájdalmai közt félúton ragadva? Hogyan is gondolhattuk, hogy nem fejezi be ezt a spirituális feladatot, ezt a hatalmas erőfeszítést igénylő munkát? És Alaine gyötrelmes szívóssággal átrágta magát életének minden bizonytalanságán, mígnem végső feladatait is megoldva, megnyugodva csukhatta le – immár örökre – szemét.

Befejezésképpen idézném egy párbeszédünket abból az időszakból, amelyet zavart tudatállapot jellemzett. Derűsen, kedvesen mondta a kusza mondatokat. Ott ültem mellette és próbáltam diskurzusban lenni ezzel az értelmetlenséggel.

Eszembe jutott egy kérdés. Csak játékból kérdeztem, hiszen nem várhattam rá értelmes választ. Nem is kaptam. De olyan szép.

Mondd, Alaine, te mitől lettél ilyen mosolygós? – kérdeztem. – Ez egy szerep, megtanultad, amikor a haldokló gyerekek mellett dolgoztál, aztán úgy maradtál?

– Nem, nem szerep. Amikor kislány voltam, találkoztam az angyalokkal és megtanítottak rá. Aztán csak mentem, mentem mosolyogva a mosolygós úton.

Kedves Alaine, remélem, ahol most vagy, ott is mosolyognak rád az utak!

Emlékének tisztelegve, szeretettel nyújtom át az olvasónak ezt az írást.

Singer Magdolna

I. első beszélgetés

Kisoroszi, 2004

Partitúra

Délután ahelyett, hogy aludtam volna, azon tűnődtem, hogyan alakult az életemben az, hogy mikor mit csinálok.

Az életem olyan, mintha egy kész partitúra volna, és nekem le kellene játszanom hegedűn vagy valami más hangszeren azt, ami benne áll. Néha jól játszom, néha pediglen melléfogok. Ha elvétem, vagy ha mást akarok játszani, abba nagyon hamar belebukom. Amikor így leterít az élet, nyüszítek, kétségbeesem, aztán nagy nehezen belekezdek újra, tétován keresgélek, és megtalálom a helyes dallamot. Lenyűgöz engem, ahogy most így nyolcvan fölött kezdem egészében látni az életemet, mintha mindez előre el lett volna rendezve. Látom, ahogy tapogatózva vagy ösztönösen rátalálok az utamra, de ha mégsem, akkor is a partitúra vezet. Gyönyörű rálátni és felismerni, hogy minden okkal történt, a rossz dolgok is, a szenvedések, a kudarcok, minden, minden… Akkor a rossz dolgok is új értelmet nyernek, elveszítik előjelüket, egyszerű útjelzőkké válnak, amelyek valami felsőbbrendű cél felé tereltek.

Babakonyhától a szakácskönyvig

Nagyon eleven emlékem – most is néha eszembe jut, olyan frissen él bennem – az a boldogság, az az elragadtatás, amit három- vagy négyéves koromban a karácsonyfa alatt éreztem, ahol egy babaszoba rejtőzött. Egy nyitott kis láda, kettéosztva. Jobbra volt benne egy pici konyha, és abban a kicsi konyhában volt egy polc, és én ezzel a polccal voltam boldog. Egy pillanatig nem jutott eszembe, hogy engem Polcznak hívnak, hanem arra gondoltam, hogy ebben a polcban én kialakíthatok egy igazi babakamrát. Kicsi gyógyszeres üvegeket gyűjtöttem – akkor nehéz volt, nem szedtünk ennyi gyógyszert –, egyikbe rizst, másikba lencsét, harmadikba grízt tettem. Ezek voltak az én befőttjeim, ez volt az én kamrám. Nem is álmodtam, hogy majd negyven év múlva szakácskönyvet írok – mellesleg ez a szakácskönyv lett életem legnagyobb sikere, 30 000 példányban fogyott el, és már negyedszer nyomják utána. Ugye vicces? Pont egy szakácskönyv.

Kis kitérő, de elmesélem, miért írtam szakácskönyvet. Nem terveztem el. Mindig bosszankodtam, hogy annyit panaszkodnak az asszonyok, gondoltam, segítek nekik. Akkoriban nem volt ekkora szegénység, nem léteztek a súlyosan lecsúszó rétegek. Ma sokszor eszembe jut, hogy a kis nyugdíjakból vajon hogy jönnek ki mások, hogy tudnak bármit is főzni. Tehát bosszankodtam, hogy ennyit panaszkodnak, mert elfelejtették az asszonyok, hogy hogyan lehet takarékosan főzni. A világháború alatt és után többször is éheztünk, és jól emlékszem, mekkora öröm volt az, hogyha az ember tudott valami főtt ételt készíteni, vagy akár hideget feltálalni. Vagy például mit jelentett az, hogy tea. Akkor semmilyen teát nem lehetett kapni. Szedtünk hársfából egy keveset, akácból többet, csak picike bodzát, és kitűnő teákat főztünk belőle. Vagy mentünk az erdőben, a mezőn, nézelődtünk, hogy mit találunk, amit meg lehet főzni?

Mekkora gyönyörűség volt egy gomba, mondjuk egy őzlábgomba, amivel hazarohanhattunk és adhattunk egy pompás vacsorát! Vagy amikor üres volt a kamra, és vendég jött, mekkora öröm volt, amikor a semmiből tudtunk valamit odavarázsolni, odatenni a család vagy a vendégek elé. Ez az öröm még most is megvan bennem.

Még a szakácskönyvhöz tartozik, hogy Miklós halála után nem tudtam főzni. Nem a bánat vagy a depresszió miatt, mert hiszen két évvel hamarabb már tudtam, hogy közeledik a halála ideje; nagyon-nagyon nehéz volt az élet neki, a halála tulajdonképpen megváltás is volt. Szóval egész egyszerűen nem tudtam, hogy az ember saját magának hogy főzzön. Bementem a boltba, és álltam tanácstalanul, hogy mit vásároljak. Vettem kenyeret és tejet. Aztán eszembe jutott, hogy hát én tejérzékeny vagyok. Miért is vettem tejet? Hosszú ideig csak álltam a zöldségboltok előtt, hogy mennyi gyönyörű zöldség, milyen jó volna főzni, de kinek és miért? Akkor rájöttem, hogy az ember magának is tud főzni. Értékelnünk kell magunkat, nem csak másokért kell megtenni dolgokat. Régebben az evésnek nagyobb tisztelet járt. Ha jobban megnézzük a hagyományokat, rítusokat, például Krisztus testét is magunkhoz vesszük, megesszük. A válást is akkor mondták ki, ha a pár ágytól és asztaltól elvált. Nálam most is úgy van, mint mikor Miklós élt. Abrosszal le van takarva az asztal, és mindig két személyre terítek. Azért, hogy ha bárki belép, valamivel meg tudjam kínálni.

Tűnődtem rajta, hogy kellene még egy szakácskönyvet írnom. Tréfásan azt a címet adtam, hogy Özvegyek és cölibátusban élő papok szakácskönyve. Mert egész más, ha az ember egyedül van, és egymagának főz, meg kell ezt tanulni. Bár most már vannak fagyasztott készételek, meg egyebek, de én élő, eleven konyhát szeretnék azoknak is, akik egyedül vannak. Ennek is van sok buktatója, sok érdekessége és sok öröme is. No, de nem hinném, hogy erre még sor kerülne…

Előjelek, sejtések, avagy mi leszek, ha nagy leszek?

Egy szoba-konyhában laktunk, öt gyerek, anya, apa, bár ő ritkán aludt otthon, mert vagy az irodában, vagy a szeretőjénél éjszakázott. De mindig otthon étkezett. Pici konyhánk volt, aminek nem is volt ablaka, csak az ajtón jött be fény, mert felül üveges volt. Emlékszem a kicsi kályhánkra, amibe papírt, gyújtóst tettünk, erre vékony fát, és úgy főztük az ebédet, akár csak egy teát is. De legfőképpen a kicsi tulipános faliszekrény maradt meg az emlékezetemben, amit elkértem anyukámtól, hadd rendezzem be. Csodálkozott, de megengedte. Nagy dolog volt, hiszen öten voltunk egy szobában, és nekem lehetett külön egy pici faliszekrényem, ami csak az enyém! Gyógyszereket tettem bele. Persze akkor még nem volt ilyen ’gyógyszervilág’, mint most, akkor csak jódot, kötszert, fájdalomcsillapítót és hasmenés ellen szenet tartottunk otthon. Ez csak játék volt, egy kicsi lány játéka. Vajon véletlen volt-e? Egy-két év múlva rájöttem, hogy én orvos akarok lenni. Jött a világháború, gimnazista voltam, és azért, hogy felkészüljek az orvosi hivatásra, önkéntes nővér lettem.

Minden szabadidőmet, és a húsvéti, karácsonyi, nyári szabadságot kórházakban töltöttem mint vöröskeresztes önkéntes nővér. Megvolt a háromhavi műtőszolgálatom, majd magam is nővérkiképző lettem. Nagyon sokat tanultam, de nem is álmodtam, hogy ez a munka és később a front felkészít majd arra, hogy súlyos beteg gyerekekkel foglalkozzam, hogy harmincöt, vagy nem tudom hány év múlva elkezdjem a hospice munkát, a haldoklók gondozását. Semmi ilyesmit nem gondoltam, nem is álmodtam.

Nagyon szerettem temetőbe járni. A sírkövek közt sétálni olyan volt nekem, mintha képeskönyvben lapoznék. Nézegettem, ki meddig élt, hogy hívták, nagyszülők, gyerekek, unokák, sokszor egész családok egy helyen; egész életeket, sorsokat olvastam ki a feliratokból.

A Házsongárdi temető Kolozsvárott híres, szép temető, az ember oda járt, ha szerelmes volt, oda járt, ha tanulni akart, oda járt, ha örült, oda járt, ha szomorú volt. Persze, egy randevú ott egészen más volt, mint ha mondjuk egy plázában randevúznál; a temetőben az emberi mulandóság mellett az életet látod egyúttal, az életet, a maga teljességben. Nem tudom, érzed a különbséget?

Nagyon szerettem a Házsongárdi temetőt. Meg is lepte a szüleimet, hogy egyedül is kimentem sétálni. Különösen szerettem a ködben kószálni. Ettől fel voltak háborodva, kérdezték, mit keresel te az alkonyodó őszi ködben a temetőben? Nem volt mitől félni, mert háború volt, statárium. Ez azt is jelentette, ha valaki elvette a másik karóráját, akkor három napon belül felakasztották. Háborúban sokkal nagyobb volt a biztonság, mint azt bárki gondolná, mert a legkisebb lopásért vagy bármi másért kivégezés várt a bűnösre. A bombázásoktól viszont félni kellett. Egyfelől tehát biztonságos volt, nem kellett félteni egy fiatal lányt az utcán, másrészt pedig nagyon is lehetett aggódni.

Vajon ez a vonzalom a temetők iránt már azt jelentette, hogy tudtam, mi felé tartok?

Találkozásaim a halállal

Mint mondtam, önkéntes nővérként dolgoztam ebben az időben. Tanultam is, így műtősnővér lettem, majd kiképző nővér. Azt hittem, hogy ez az élmény és az, hogy láttam a nagymamát otthon meghalni, olyan tapasztalatok, amelyek felkészítenek az orvosi hivatásra.

Nagymama halálára nem emlékszem pontosan. Anyukám sokszor mesélte, tőle tudom, hogyan történt. Tudták, hogy haldoklik, ezért eljöttek sorban a felnőtt gyermekei. A szomszédban vacsoráztak. Mi, gyermekek ott maradtunk a szobában anyánkkal és nagymamánkkal, akinek a légzése mind csendesebb lett, mind kisebbet emelkedett a mellkasa, míg végül egyáltalán nem mozdult. Akkor anyánk lefogta a szemét, felkötötte az állát, összefonta a kezét imára. Apám, és testvérei kérdezték anyámat, miért nem hívta át őket, ha látta, hogy meghal? Nem akartam zavarni a vacsorát, felelte egyszerűen anyám. Mondd csak, érzed, mi mindent megtanít ez a történet a halál fogadásáról?

De felkészített a falu is, ahova sokat jártam a jó barátnőmhöz, amikor éppen nem nővérkedtem. Ott megtanultam a mezei munkát, és az állatok gondozását is. Csodálatos dolog volt együtt élni a természettel, az állatokkal, látni például a bocit, amikor megszületik, ahogy lábra áll. Egyik bocit mi találtuk meg szilveszter éjszakáján. Bújócskát játszottunk, és Irénke nővérem a pajtába akart elbújni. A férfiak elmentek a háztól, mi maradtunk otthon. És ahogy belépett a nővérem, valami nyálkásba botlott. Megtapogatta, és szaladt lelkendezve újságolni, hogy valami nagy, nyálkás csomó van az útban. Kimentünk egy viharlámpával, és ott feküdt a boci! A lejtős istállóban messzire csúszott az anyjától. Vissza kellett hurcolnunk az anyjához, mert nem tudott még talpra állni. Az meg azonnal elkezdte nyalogatni, gondozni. Jaj, csodálatos dolgok ezek!

Ebben a kis faluban, ha valaki haldoklott, mindenki odament hozzá elköszönni. Ha valaki fel volt ravatalozva, úgy illett, hogy az ember akkor is, ha a városból jött és csak vendég volt, elment hozzá, és megtisztelte a házat és a halottat azzal, hogy elmondott ott egy imát.

Sokkal természetesebben éltük meg a halált.

Például megtaláltam otthon, az egyik fiókban, előkészítve a halottas inget, és azt a kendőt, amit az asszonyok fejére kötnek, amikor meghalnak, mellette az imakönyvet, és mellette azt a kis díszes csipkét, amivel feldíszítik otthon a ravatalt. A legtöbb helyen a padláson ott volt a koporsó is, készen az öregek számára. Berta barátnőmnek most is ott áll a koporsó, és mondja, hogy a fiatalok már félnek tőle. Mi Bertával csak nevetünk ezeken. Pár éve vele töltöttem a karácsonyt, mert ez volt a kívánsága. Ő is özvegy, én is özvegy vagyok, a fia kiröpült, nevelt gyerekei is kirepültek, egyedül volt. Mondtam neki, te Berta, nem elég szép a szemfedőd, hozok neked másikat. Vittem is neki egy másikat karácsonyi ajándékba, és annyi pici mécsest gyújtottunk, ahány halottunk van. Tele lett az asztal velük. Ez volt a karácsonyesténk, gyönyörű volt.

Beszéltünk az életről, halálról, ki hogy halt meg, az itt maradtak mit álmodtak. Tudod, foglalkoztam a gyászolók álmaival. Sokszor hallottam falun, hogy ki hogy halt meg, hogy volt, mint volt, hogy búcsúzott, hogy hagyatkozott, hogy temették, aztán mit álmodtak vele. Én magam pedig nem is álmodtam, hogy harminc vagy negyven év múlva a gyászolók álmairól írok egy tanulmányt.

Akkor jött a háború, és el kellett hagyni Kolozsvárt. Soha nem jöttem volna, eszembe sem jutott volna, de Jánost akartam menteni. János volt az első férjem, egy tánciskolában ismerkedtünk meg. Belépett Magyarország a háborúba. Este még táncoltunk, és másnap már vitték Jánost és a fiúpajtásokat a frontszolgálatra. De visszajött három és fél év után, és feleségül vett.

Románia 1944 augusztusában kilépett a szövetségből, átállt a Szovjetunióhoz. A Kolozsvár feletti hegyen, a Feleki-tetőn román ágyúk álltak, román katonákkal, a városban pedig a német hadsereg. Bombázták és gépfegyverekkel lőtték a várost az alacsonyan szálló repülők – egészen más, mikor alacsonyról lövik az utcákat –, és elrendelték a város kiürítését. Olvastuk a plakátokat, hogy kiürítik a várost és el sem tudtuk képzelni, milyen is az. Egyedül János tudta, hiszen a fronton volt végig, csak éppen akkor szerelt le, mert beteg lett.

Hívtak engem már korábban az Esterházyék (Gróf Esterházy Móric családja), mondván, hogy Csákváron az Esterházy kastély a svájci Vöröskereszt védettsége alatt áll, pápai nunciatúra, menjek oda, meneküljek. Nem mentem János nélkül, de most, hogy ő is veszélybe került, féltettem őt, hát mentünk. János édesanyja kulcsárnő volt a kastélyban, azért hívtak bennünket is.

Jó helyre jöttünk! Magyarországon ez volt az egyetlen hely, ahol három hónapig hullámzott a front. Hol németek, hol oroszok. Itt óriási hasznát vettem annak, hogy nővér voltam. Először, amikor még nem jöttek be az oroszok, egy hadikórházban dolgoztam. Ugyanis én, aki munkához szoktam, az önkéntes nővérséghez, sok gyerekhez, a kastély csendjében az elnémuló házassággal úgy éreztem, nem bírom ki, és akkor elmentem önkéntes nővérnek.

Jó leckéket kaptam. Sok volt a sebesült, és ahogy a front közeledett, egyre több, egyre keményebb lett a munka, de én szerettem a betegekkel foglalkozni. Mivel az orvosok a sebesültek ellátásával voltak elfoglalva, megállásuk nem volt, az egész belgyógyászatot rám hagyták. Szüntelenül hozták a súlyos betegeket, iszonyatos harc, küzdelem volt az életekért. A műtőben is helyt kellett állnom, a főorvos jobbkeze lettem.

Aztán a kórháznak menekülni kellett, és minthogy én is a kórház állományában voltam, nekem is mennem kellett volna. Döntenem kellett, hogy megyek, vagy nem. Tétováztam, hiszen akkor mamit, János édesanyját, akit nagyon megszerettem, és Jánost is ott kellett volna hagynom. Elmondta az orvos, hogy ez hadikórház, és mivel már a kötelékébe tartozom, főbelövés jár, ha nem megyek, ám ha megyek, akkor pedig úgyis tűzbe kerülök és harcba, tehát majdnem mindegy, mit választok. Azt mondta, hogy ő hívna, mert jó munkatárs vagyok, de azt javasolja mégis, hogy maradjak, hátha könnyen átesik a fronton Csákvár. Hát nem esett át.

Rövidesen nagy hasznát vettem a kórházban tanultaknak és a gyakorlottságomnak az oroszoknál, meg abban a szörnyűségben, amelybe a későbbi életem során kerültem.

Az egyik legszörnyűbb élményem volt, amikor először láttam, hogy kukacos egy seb. Lebontottam a lepedőből készült kötést, és ott nyüzsögtek alatta a kukacok. Nem volt miből tegyek friss kötést, így hát kivittem a hóba, ott átmostam, majd a sebet is kimostam olvasztott hólével. A kutakban akkor már nem volt víz. Ezek nehéz dolgok voltak, de hozzászokott az ember. Nem is sejtettem, mekkora hasznát fogom majd venni annak, hogy ott megedződtem.

Ezt követően rettenetes hónapok következtek. Most nem részletezem, leírtam az Asszony a fronton című regényemben. Elviselhetetlen szenvedés volt, éhezés, fázás, rettenetes, sorozatos megerőszakolás az oroszok részéről, az ember azt hinné, túl sem lehet élni. De túléltem, és hihetetlen, de utólag az életemnek erre a szakaszára is úgy gondolok, mint egy szükséges tapasztalatra, amely a végső utam megtalálásához kellett. Úgy tekintek rá, mint a partitúra részére, és nem bánom, nem kesergek miatta.

Minden úgy volt jó, ahogyan történt.

Megtagadom Istent

Jánost elhajtották, fogságban volt, azt sem tudtam, mi van vele. Én végül túlélve a sok borzalmat, igaz, súlyos betegen, de visszakerültem Kolozsvárra. Sok-sok aggodalom után végre hírt kaptam a férjemről, és megtudtam, hogy nemigen gondol rám. Azt hiszi, meghaltam, de ez őt nem bántja.

Kaptam egy gonorrhoeát, amit nem lehetett kikezelni, hiszen nem volt gyógyszer, aztán hashártyagyulladást, medencegyulladást, tüdőfertőzést, ezekre sem volt gyógyszer, nem volt semmi. Teljesen tönkrement a szervezetem, rettenetes állapotban voltam.

Mikor átmenetileg jobban lettem, elvégeztem egy gyorstalpaló tanítónőképzőt, mindössze hat hét alatt készültem fel rá. No, de könnyített volt a vizsga, mert a magyar tanítónők eltűntek, úgyhogy ki kellett pótolni valahogy. És megkaptam Magyarvalkóra a kinevezésemet, én lettem a magyarvalkói állami tanítónő. A falunak négy temploma volt – az egyik egy fatornyos, kis templom.

Láttam, hogy a házasságomnak vége, szereztem egy detektoros rádiót, egy pár könyvet, és azt gondoltam, elvonulok ebbe a kis faluba, viszek kultúrát, gyerekeket tanítok, ez lesz az életem. De akkor azt mondták az orvosok, hogy ezzel a fizikummal nem lehet oda menni, ahol szekérrel lehet csak elérni a buszt, és onnan Kolozsvárt. Ez nem megy, életveszélyes vállalkozás.

Kétségbeestem, lázongtam, de hát joggal, nem? Hiszen megvolt a kinevezés, sikerült a vizsga, és vállaltam, beletörődtem, elképzeltem, hogy jó lesz. Hát már tanítónő sem lehetek?

Egyszer, amikor Miklóssal Párizsban voltunk, valakinek a szobája falán volt egy nagyon kedves, szép kép egy templommal és virágzó fákkal. A gazdája azt mondta, hogy ez Magyarvalkó. Nagyon elcsodálkoztam. Innen tudom, hogy fatornyú templom van ott.

Ezek után elhatároztam, hogy orvosi egyetemre megyek, hiszen orvos akartam lenni, csak János korábban nem engedte.

Ragaszkodott hozzá, hogy együtt éljünk. Beleegyeztem, de azt mondtam, hogy azzal a feltétellel, hogy járhatok egyetemre. Erre válaszút elé állított: vagy a felesége leszek, vagy egyetemre megyek. Azt válaszoltam, hogy együtt élek veled, ne kössünk házasságot, de hadd menjek egyetemre. Nem volt szokás ilyet mondani. Akkor ehhez óriási bátorság kellett, mert arra a nőre, aki együtt élt egy férfival, úgy néztek, mint ma egy prostituáltra. De János nem engedett, és nem engedett. Attól fogva azonban, hogy egyedül éltem, nem volt többé akadálya, hogy orvosi egyetemre menjek. Hittem én. De az orvosiról ugyanúgy eltanácsoltak, mint Magyarvalkóról, mondván, ilyen rettenetes egészséggel nem lehet valaki orvos.

Hát még ez is! Végsőkig elkeseredtem, hogy előttem minden bezárul, nem lehetek orvos, de még egy kis falusi tanítónő sem.

Ateista lettem. Nemcsak ezért, de ez is hozzájárult. Amit a fronton láttam, az fordított szembe Istennel. Azt mondtam, ha van, ha létezik, ezt nem engedheti.

Betegségek

A betegségem néha visszavonult, de aztán többször előjött tüdőbajként vagy más formában. Évekig jobban voltam, keményen dolgoztam, de ha jött egy nagy válság, megbetegedtem újra.

Az első házasságom végleges felbomlása után például egy olyan folyamat indult meg a tüdőmben, ami átment a nagyvérköri szórásba, és végigment az egész szervezetemen. Majdnem belehaltam, Miklós hozott ki belőle. Ez a szomatizálás, amikor a válság után hónapokkal jön a betegség. Az immunrendszer gyöngül a bánat, a stressz miatt, nem tudja legyőzni az ostromló baktériumokat, amelyek megint elkezdenek pusztítani a szervezetben. Ráadásul a tbc akkor még gyógyíthatatlan betegség volt. Tudtam, vagy legyőzi a szervezetem saját maga, vagy nem gyógyulok meg.

El kell mondanom még két érdekes dolgot. Az egyik egy halálközeli élmény, amelyről nem is álmodtam, hogy később majd meghatározó lesz.

Azon a nyáron történt, amikor jelentkeztem az orvosi egyetemre, és még nem tudtam, hogy el fognak utasítani ősszel. Feküdtem a kórházban mellhártyagyulladással, izzadmányosan, tbc-sen, gyógyszer helyett szalicilt kapva fájdalom- és lázcsillapítónak. Egyszer csak nagyon rosszul lettem. Magas lázam volt, ám hirtelen leesett, és felszaladt erősen a pulzusom. Ezt hívják Totenkreuz-nak, halálkeresztnek, amikor a szervezet egy utolsó erőfeszítést tesz, még egyszer összeszedi magát.

Anyám sírt, mígnem kivezették. Az orvosok ezt csináltak, azt csináltak, próbálkoztak. Szóltak hozzám, de nem válaszoltam, bár értettem. Anyámat csak egy kicsit sajnáltam, és úgy éreztem, nincs mondanivalóm sem neki, sem másnak. Udvariatlanság, hogy nem válaszolok, de minek? Nincs értelme.

Egyszerre minden más távlatba került, még anyám bánata is. Tudtam, hogy meghalok, és neki nagyon nehéz lesz, de ennek már nem volt súlya. Minden más ízt és színt kapott. Olyan volt, mintha addig egy messzelátón néztem volna az életet, ami mindent közel hozott és mozgalmassá, óriásivá tett. Gyerekkoromban megfordítottuk a messzelátót, egyszerre csak minden pici és távoli lett. Ilyen lett most az én életem.

Húszéves lehettem vagy tizenkilenc, tudja a fene, de akkor megéltem azt, hogy mindegy, hogy mennyit él az ember, a lényeg a hogyan. Valami megfoghatatlan módon láttam rá az életre, és egy csöppet sem sajnáltam otthagyni. Ez nem közöny volt, hanem inkább olyan érzés, mintha a mérhető időből átlépnék a mérhetetlenbe. Minden más távolságot, teret vagy színt kapott.

Az orvosok injekcióztak, dörzsöltek, tüsténkedtek, és végül azt mondták, na, most az egyszer még visszahoztuk, de máskor ilyet ne csináljon! Jó vicc, mi? Hát tréfálkoztak.

Aztán anyámat megint visszaengedték a szobába, és mondták, hogy túl vagyok az életveszélyen, most. A „most”-ot nagyon halkan tették hozzá, de én hallottam és megértettem.

Ez az élmény volt a betegségem egyik érdekes állomása, a másik pedig a harc, amit a későbbi gyermekvállalásért folytattam. Ahogy mondtam, sok gyereket szerettem volna, négyet, ötöt, hatot, de az izzadmányos hashártyagyulladás miatt petefészek-gyulladásom és méhgyulladásom is lett. Gyakorlatilag mindenem gyulladt volt, az egész testem. Nagyon beteg voltam, igen magas lázzal, hidegrázással, fulladtam, nem tudtam enni, mindent kihánytam, nem akartam élni. Folyamatosan szedték le a vizet belőlem, több litert is, pungáltak, váladékot vettek le.

Egyszer csak rátettek a hordágyra és betettek a röntgenkészülék alá, de azt is láttam, hogy nem készül felvétel. Mivel nővér voltam, tudtam, hogy akkor ez csak röntgenbesugárzás lehet, ami sterillé tehet. Három nap múlva megkérdeztem, hogy mi ez, és azt a választ kaptam, hogy röntgenbesugárzás, ami talán segít a hashártyagyulladáson.

Felháborodtam, és számon kértem az orvosomat. Haynal volt a neve. Ő az, akiről a Haynal klinikát elnevezték, híres professzor volt. Megkérdeztem, hogy tehette ezt, hiszen a röntgenbesugárzáshoz kell az én beleegyezésem. Azt mondta erre Haynal: – Ezzel a hassal maga úgysem fog szülni, semmi értelme ellenkezni!

– Megtagadom, nem engedem!

– Semmi értelme nincs, hogyha élni akar, és gyógyulni, akkor ezt a kezelést folytatjuk!

Akkor hirtelen összeszedtem az erőmet, és határozottan azt mondtam, hogy nem engedem! Vitatkozott, azzal érvelt, hogy éretlen gyermek vagyok, nem tudom, mit csinálok.

Azt mondta, nem tehetünk mást, mint hogy megpróbáljuk a röntgenbesugárzást. Ha ellenállok, csak azért, mert majd szülni akarok, nem tudnak megmenteni. Azt feleltem, nekem emberi jogom eldönteni, hogy akarok-e élni, hogyha sterillé tesznek, vagy nem. Végül azt mondtam neki, hogy ha nem is hiszi el, hogy én józanul és jól döntök, nekem akkor is jogom van megtagadni a röntgenbesugárzás engedélyezését. Nagykorú vagyok, nem kívánom a kezelést, és ha mégis kapom, akkor feljelentést teszek.

Erre kirohant, becsapta az ajtót: – Ebbe a szobába nem jövök többet vizitelni!

Persze neki volt igaza. Kértem egy nőgyógyászt is, hogy nézzen meg, aki ugyanazt mondta: – Hát nézze, ezzel a hassal úgysem fog szülni, és ha teherbe esik, akkor sem lehet megtartani ezekkel az összenövésekkel, egyebekkel. Végül is, ha annyira ragaszkodik hozzá, joga van megtagadni a besugárzást, de az életével játszik. Ha megtagadja, kötelesek elfogadni, hiszen nagykorú, de én nem javaslom!

Akkor újra összeszedtem az erőmet, és mégsem engedtem, hogy folytassák a kezelést. Végül is nem tudom, nem tettek-e mégis sterillé, mert a második vagy harmadik kezelés után döbbentem csak rá, hogy mit tesznek velem.

Először is megtagadtam a gyógyszerszedést, mert amit adtak, úgysem volt igazi gyógyszer. Megnéztem, mit kapok. Szalicil volt ostyába csomagolva, vagyis szinte semmi. A szalicil lázcsillapító, meg gyulladásgátló, az Algopyrin egyik összetevője. No, de ettől tönkrement az emésztésem és a gyomrom, ezért hánytam ki mindent.

Addig folyton erőszakolták az evést, és mindent kihánytam, de ekkor elhatároztam, hogy meggyógyulok, és elkezdtem magamtól enni.

Nagyon szerettem a nővért és ő is engem, és megegyeztünk, hogy beírja, hogy bevettem a gyógyszert, de valójában kidobta. Megszűnt a savtúltengésem, és valóban megjött az étvágyam. Élni akartam, elhatároztam, hogy legyőzöm a betegségemet, úgyhogy összeszedtem az erőmet, és életben maradtam.

Az történt, mint sok más esetben is, amikor nekimentem fejjel a falnak, mondván, ha én valamit akarok, akkor azt meg is teszem.

Haynal sokáig nem jött be, azt mondta, hogy ahhoz a makacs gyermekhez nem megy. Volt olyan viccük is, hogy injekcióban adtak vízelhajtót, de nem szóltak. A vízhajtótól ellenállhatatlanul kell pisilni, és akkor még nem úgy volt, hogy csönget a beteg, és jönnek. Úgy éreztem, nem pisilhetek az ágyba, de azt is tudtam, hogy hordágyas vagyok. Nem tudtam, hogy azért nem kelhetek föl, mert ha mászkálok, akkor a folyadék nyomja, eltolja a szívemet, olyan sok volt belőle a mellkasüregemben. Kibújtam és elővettem az ágytálat, fölé guggoltam, és megállíthatatlanul jött, jött, jött a pisi, de jött közben a vizit is, Haynallal az élen.

– Hát maga, felkelt? – kérdezte, és megfogta a csuklómat és vezetett az ágyhoz. Kértem, hogy menjenek ki, mondtam, hogy nem, nem akarok visszafeküdni. Éreztem, hogy hiába húz fel, csurog, csak csurog a pisi. Erre azt mondta, ne törődjem azzal, majd tisztába tesznek, azonnal feküdjek le. Húszéves voltam, szégyenkeztem. Visszafektettek, én meg csak sírtam, és kértem, hogy menjenek ki. Végül elmentek, bejött az orvosom, és elárulta, hogy vízhajtót adtak, azért nem bírtam abbahagyni. Kérdeztem, hogy miért nem mondták, és újra felébredt bennem a dac. Akkor a nővérrel kidobáltuk még azt a csuda tudja mit is, amit még a szalicil mellé kaptam, és még nagyobb elhatározással mentem neki a betegségnek, eltökéltem, hogy legyőzöm azt.

Talpra álltam, és nem tudtam, hogy ez csak az előjáték volt ahhoz, ami még jönni fog. Hogy mindaz, amit tapasztaltam, hasznomra lesz a munkámban. Az, hogy tudom, mit jelent a halálközeli élmény, mit jelent az, ha az ember ott fekszik abszolút kiszolgáltatva, mit jelent az, hogyha terhedre vannak a látogatók, mit jelent megalázó helyzetbe kerülni, hogy kell etetni valakit, mit szabad erőszakolni, mit nem. Amikor erőszakolják az etetést, az értelmetlen. Emlékszem, egyszer bejött egy orvos és rábeszélt, hogy egyek az anyám által behozott csirkepaprikásból és nokedliből. Addig-addig mondták, hogy ettem belőle. Utána kihánytam, és láttam, hogy a nokedlik ott vannak darabokban, nem rágtam meg őket eléggé. Bámultam a nokedliket a földön, és rájöttem, hogy nem szabad erőszakolni a beteget. Ha nem tud enni, nem tud enni. Sok-sok mindent megtanultam a saját bőrömön, aminek aztán hasznát vettem.

Menni, vagy maradni?

Egyszer Nádas Péterrel beszélgettünk telefonon, és arról volt szó, hogy milyen az, amikor az ember előre megérzi az eseményeket. Azt mondta, hogy a karmester mindig előbb tudja, hogy melyik hangszer fog megszólalni. Ha kilép abból az időből, amit mi a kronoszban élünk, amit mérünk, átlép a kairoszba, ahol nincs múlt és jövő, hanem a partitúra kész van, és a karmester hamarabb tudja, mint a hegedűs, hogy ő fog megszólalni. Azóta meg akarom kérdezni Pétert, hogy ki írja a partitúrát? Mert arról, hogy a partitúra kész van, meg vagyok győződve. Hogyha nem fogod, hogy neked mikor kell megszólalni, belépni az akkorddal, akkor kerülsz a földre, úgy, mint én, amikor nem mehettem Magyarvalkóra tanítónőnek. Ha nem lenne a partitúra, most is ott élnék, megőszült kis öregasszonyként, arra a kicsi helyre összezsugorodva.

De hát ki írja a partitúrát? Csodálatos, hogy amikor nem vagy a saját utadon, mekkora pofonokat kapsz! Pofonnak hittem azt is, hogy nem lehettem tanítónő, pedig ez volt a nyitány az életre. Ilyesmi még sokszor előfordult.

Azt hiszem, most is azért van baj, mert nem a helyes úton vagyok. Meg kell vakulnom, hogy ne lássam ezt a világot, és végre befelé tudjak fordulni és spirituálisabban élni. Amikor természetgyógyászhoz jártam, azt mondta egyszer ingerülten, hogy ő hiába próbál engem gyógyítani, hogyha nem akarok látni. Kérdezte, hogy mit nem akarok látni. Rádöbbentem, hogy tényleg nem akarok látni. Még mindig keresem, amit nem akarok látni, sejtem, de nem akarom kimondani.

Tulajdonképpen az életet nem akarom látni, ami mindig elbűvöl. Miközben készülök a halálra – komolyan, tényleg készülök, majd elmondom azt is, hogy mi mindennel, a tárgyaktól kezdve a végrendeletig, és lelkileg is –, annyira szeretek élni! Hát én mindent szeretek, annyira vágyom koncertre, színházba meg moziba menni! Sétálni, táncolni szeretnék, de tudom, hogy nem lehet.

Tavalyelőtt vagy tavaly még lementem itt a nagy rétre, ahol egy hangos zenekar játszott. Kíváncsi voltam, hogy milyen. Na, és mit csináltam? Elkezdtem rángatózni, ahogy ma táncolni szokás. Jó volt, aztán a fiatalok hoztak nekem egy széket valahonnan, le lehetett ülni. Végül ők ültek rajta, én pedig felemelt karral mozogtam a ritmusra, ahogy most táncolnak. Na, az eredménye az lett, hogy aztán két hétig olyan csípőízületi fájdalmam volt, hogy majd megvesztem. Persze nem keveset, legalább két órát táncoltam. Imádom a mozgást.

Nem lehet ilyen váratlanul, és nem ilyen sokat, sőt, a csípőízületi kopás miatt nekem nem is javasolt a tánc, de legalábbis ez a fajta. Lágyabb mozgás kell. Amikor aerobikot végeztem, nagyon lehordott az orvos, mert azután is jöttek a fájdalmak. Nem való, nem az kell, gyógytorna kell, mondta mérgesen, de én azt feleltem, hogy táncolni vágyom. Jó, mondta, de akkor keringőt. Egy időben keringőztem reggelenként egyedül, de most már elszédülök, nem megy. De nagyon vágyom táncolni, minden után vágyom, hát nem lehet így készülni a halálra, a csudába!

Nincsenek itt a macskák most, például egy macskára is vágyom. Itt van Orosziban, de Pesten nincs. Úszni is vágyom. Szeretek úszni, de nem merek bemenni se a tóba, se a Dunába, mert egy alapos megfázás miatt vagy két hónapja köhögök. Hát, a kutyafáját, azért, mert nyolcvankét éves vagyok, ne merjek lemenni a tóra, mert kinn meleg van, és a víz hideg? Nem lehet élni igazából, így kívül rekedve az életből. El kéne engedni ezeket a dolgokat!

Készülődöm, készülődöm, állandó készültségben élek, mert vágyom meghalni, és már elég volt. Ugyanakkor úgy érzem, hogy nagyon szeretnék még élni, ezt megcsinálni, azt megcsinálni, izgalmas feladataim vannak, könyvek befejezetlenül, gyönyörködni tájakban, természetben, a naplementétől a tengerpartig.

tartalom

előszó

bevezető

I. első beszélgetés

Partitúra

Babakonyhától a szakácskönyvig

Előjelek, sejtések, avagy mi leszek, ha nagy leszek?

Találkozásaim a halállal

Megtagadom Istent

Betegségek

Menni, vagy maradni?

Gyermekre vágyva

Kolozsvári tudósító

Egyetemistaként Kolozsváron

Tanulóévek

A kommunista rezsim a pszichiátrián

A pszichológia mint felesleges tudomány

Kezdő pszichológusként a Gyermeklélektani Intézetben

Meseírás betegágyban

Írás Miklóssal

Játékos művészetterápia

Mérei

Világjáték

Összeomolva, kifosztva, betegen

II. második beszélgetés

Forradalmi változások a gyermekklinikán

Amerikai tanulmányút

Kommunikáció a haldokló gyermekekkel

Harc a gyermekek fájdalomcsillapításáért és a haldoklók hazaviteléért

Hospice és a nyugdíjas évek

Könyvírás

Haldoklásom könyve

Miklós halála

Élet Miklós után

Kórházi ravatalozás

III. beszélgetések a halál közelében

Mi a feladatom?

Visszatekintés

Kérdezz-felelek 2003-ból

Bátorság kell az élethez

Hiányérzet

Nem tudok meghalni

Miklós I.

Érzéki csalódások

Miklós II.

Miklós III.

VI. Isten ölelő karjaiban

jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License