jelenkor

© Mészöly Miklós, 1966
© Mészöly Miklós jogutódja
© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2017, 2025
Minden jog fenntartva

Borítófotó © Nenov/Getty Images

Elektronikus kiadás

ISBN 978 963 518 390 6

Felelős kiadó Nagy Boglárka
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
Szöveget gondozta Györke Mária
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Borítótervező Váraljai Viktória

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Ozolin, a rekorder:
„Gyorsabban, magasabbra, távolabbra.”

Tulajdonképpen az Állami Sportkiadó kért meg rá, hogy valami emlékezésfélét szerkesszek az életéről, ne hosszút és főképp ne túlságosan szakszerűt. A szakszerű szempontokat, mondták, csak nyugodtan bízzam rájuk, az úgyis nagyon ingoványos terület. Kényes. Becsvágyak és sértődések, egyleti és személyes féltékenykedések arénája. Tőlem valami mást várnak. Értésemre adták, hogy legszívesebben olyasféle alcímmel látnák el a könyvemet, mint például: Lírai emlékezés egy versenyen kívüli atlétára – vagy valami hasonló. Aki sosem írt, csak élt, azt könnyen megtéveszthetik az ilyen kikötések: azt hiheti, hogy ami az ujjbegyében, az mindjárt a papíron is. Én nem áltatom magam. Lassan nyolcadik hete, hogy megtaláltuk a holttestét a vlegyászai Égettkő völgyében. Üszkös fenyőrönkök között bukott arcra, s kora délelőttől késő estig tűzte a nap a tarkóját. A nagy, hegyi vöröshangyák füzérben telepedtek be a trikója alá, mint valami titokzatos tetoválás varratcsíkjai. Ugyanaz a fekete-vörös futócipő volt rajta akkor is, mint a nyár végi prágai versenyen. Ezek tények. De tudom, hogy ettől a papír még nem lesz engedelmesebb. Sőt, mintha még ellenállóbb lenne, és gyanakvóbb.

Komolyan hiszem, hogy csak az tud igazán tárgyilagos lenni, akinek minden oka megvan rá, hogy elfogult is legyen. Az igazi megértésben mindig van egy csöpp gyengeség is. Az ilyesmi persze manapság nem hangzik jól, gyáva okoskodásnak ítélik, de a nők tudják, hogy nem így van. Másképp van. Egy mindenesetre biztos: ez még nem az a könyv, amit írni szeretnék róla. Tétova adatgyűjtés inkább, hogy végre megismerjem azt, akivel tíz évig együtt éltem; a férfit, a kamaszt, a gyereket – mindet együtt. A férfiak sose szakadnak el véglegesen ettől vagy attól az életkoruktól. Úgy viszik magukkal mindet, mintha valami okból folyton valamennyire szükségük volna. De az is lehet, hogy nekünk van szükségünk rá. Én csak azt tudom, hogy ha újra születhetnék, őt akarnám fiamnak. Talán mint anya, nagyobb alázattal tudnám elviselni, hogy él valaki mellettem, akit mindennél jobban szeretek, de aki ugyanakkor se mellettem, se más mellett nem él igazán. Pedig az alázat belőlem sem hiányzott, a szeretőből.

Mikor ráakadtunk a Vlegyászán, a kék zománcos stopperóra is nála volt. Nekem jutott a feladat, hogy szétfeszítsem az ujjait, és magamhoz vegyem. Emlékszem, beleizzadtam, mire sikerült. S mikor kigurult a kezéből, olyan iszonyat fogott el, hogy percekig nem tudtam fölnyitni a szemem. Végül Luka bácsi, a kabanás hajolt oda mellém, s fölhúzott a földről. De közben a tenyerét is odatartotta a kezem alá, számítva rá, hogy visszaejtem a különös, színes hasú órát. Nem ejtettem vissza. Mereven néztem, és arra gondoltam, hogy mikor arcra bukott vele, megnyomódhatott az indítógombja, mert a mutatók nullán álltak. Így még csak találgatni se tudtuk, hogy azokban az utolsó percekben milyen távolságot futott. Bálint bárhol tréningezett, salakon vagy a terepen kint, sose mulasztotta el ellenőrizni az időt. Én meg annyira ismertem már az időhosszokat, amiket egy-egy távolságra kiszabott magának, hogy pusztán abból is tudtam volna következtetni. De nullán álltak a mutatók.

Mindez alig két-három héttel azután történt, hogy Prágából hazatértünk. Ez a prágai verseny volt az utolsó, amin részt vett; de már ezen is csak félig. Az elődöntőkben még a tőle megszokott könnyedséggel hagyta maga mögött az ellenfeleit, aztán váratlanul mégsem állt starthoz a döntőben. Hiába könyörögtünk, hiába fenyegették fegyelmivel, nem használt. Megmakacsolta magát, s minél jobban próbálták rábeszélni, annál szelídebben tért ki. Ezt én már ismertem. Ez volt a jele, hogy végérvényesen döntött. Csöndben félrehúzódott az öltöző egyik sarkába, s nagy figyelemmel nézte az egyik fiatal sprinterünk gimnasztikázását. Bartosi is ugyanazokat a mozdulatokat csinálta, mint Bálint, öltözés meg vetkőzés közben. Semmi különös nem volt ebben a gyakorlatban: behajlított térdét lazán felhúzta a melléig, egy kicsit rá is hajolt, majd ruganyosan előrelendítette a lábát, és erőteljesen kilélegzett. Akár le-, akár fölhúzta a tréningnadrágját, ez a mozdulat természetesen illeszkedett bele az öltözködés műveletébe.

Észrevettem, hogy míg nézi Bartosit, kis mosoly ráncolódik a szája köré. A fiú szintén észrevette, hogy figyelik; zavarba jött, s amennyire barnára sült arcán látni lehetett, azt hiszem, elpirult.

De egyikük se szólt semmit.

A fiú egyébként még otthon kerülgetni kezdte Bálintot, még a tavaszi alapozó tréningek idején; akkoriban került át a budai Dózsa Egyletbe, amelyikhez Bálint is tartozott. Hogy miről beszéltek, nem tudom. Éppen a nagytribün déli lejárójánál ültem, volt ott egy szélárnyékos, félkörös betonpad, azt különösen szerettem. Nem volt előkelő hely, de a kilátás mégis onnét volt a legizgalmasabb. Biztos a rézsútos látószög tette. Minden mozgás hirtelen átmenettel gyorsult és lassult, a diszkosz és gerely kiszálltak valahová a Hattyú-telep bérházai fölé. A fiúk egyszerre robbantak elő a padsorok rácshátteréből, és a fordulóban megint ponttá zsugorodtak. Bálint piros trikója akkora lett, mint egy átvérzett kis tapasz a stadion óriási, ovális testén. Úgy taposták ezt a testet mindennap, mint a gyerek az anyja hasát, mikor rájön, hogy már tud állni meg lépni. Nem hiszem, hogy még egyszer ki tudnék menni a tréningekre ezután – de akkor majdnem boldog voltam. Azt hittem, hogy megtörik a jég. Homályosan olyasmit reméltem, hogy ennek a fiatal fiúnak a bizalma valahogy új helyzetet teremt. És Bálint önkínzó feszültsége is feloldódik. Nem tudom, miért reméltem ezt – reméltem.

A magasugrók pihenőpadjánál hasaltak le a fűbe, egymással szemben, s ahogy ott feküdtek, olyan biztató volt az egész. El tudtam képzelni, hogy a fiú ott ül mellettem, a középtribün alatt, az öltözőbejárónál, a kis füves majomszigeten, ahol a rendezők szoktak idegeskedni, meg kivételesen a közelebbi hozzátartozók – s mikor Bálinték elindultak a start felé, Bartosi halkan azt súgja nekem: „Bálintnak van igaza, akárhogy csinálják is mások.” – Mindezt el tudtam képzelni akkor. Nemegyszer láttam – még kisebb hazai versenyeken is –, hogy egyesek félrevonulnak a start előtt egy fél órával, susmorognak az edzőjükkel, és benyalnak valami port. De megtörtént az is, hogy az öltözővécében hallottam az injekciós fiola jellegzetes pukkanását. Üres fiolát azonban még véletlenül se találtam, csupán egy kupakot egyszer, a vécékagylóban. Azon viszont nincs márkajelzés. Mindenki őrizte a titkát.

Talán egy negyedórát beszélgethettek, mikor Bangó, a nyolcszázas válogatott, egyszerre lekanyarodott a salakról, átugrotta az útjába eső magasugrólécet, és hátulról odatoppant melléjük. Pár pillanat múlva a fiú föltápászkodott a földről, és elindult Bangó nyomában, vissza a salakra. Folytatták a tréninget. Bangó úgy sprinteltette maga előtt a fiút, ahogy a műagarat szokták: mindig annyi előnnyel, hogy éppen utol lehessen érni.

Később faggattam Bálintot, hogy mit beszélt a fiúval meg Bangóval, de elég kelletlenül válaszolt. Különben is mindig elkomorodott, ha olyasmit kérdeztem, amiből azt sejthette, hogy az ő javára akarok dönteni valamiben. Úgy hatott rá az ilyen, mintha megszégyenítettem volna. A Bartosival való beszélgetésről csak annyit jegyzett meg, hogy a fiú most van válaszúton, sprinter maradjon-e, vagy menjen át középtávra; s hogy ez milyen kritikus időszak. „Bangónak meg szüksége volt a fiúra, ebben igazán nincs semmi, szereti, ha a hajrá kezdetén valaki előtte fut, neki az tesz jót” – fűzte hozzá. Többet azonban én se tudtam kiszedni belőle. Nem esett valami jól, de végül mégse tudtam haragudni rá. Már rég elfogadtam, hogy ő ilyen. S éppen ez a szűkszavú, megértő tárgyilagosság volt az, ami miatt nem is lehetett igazán összeveszni vele; legalábbis nyíltan nem. Prágában például még Alexit is leszerelte, a maga csöndes módján; pedig az értett hozzá, hogy kihozza az embert a sodrából.

Ennél a jelenetnél egyébként én is ott voltam.

Amikor Bartosi elpirult az öltözőben, Bangó éppen a kézmosócsap mellett állt, és vizet bugyogtatott a szájában. A csap fölött volt egy kis aszimmetrikus, keret nélküli tükör – énnekem mindenesetre feltűnt, hogy aszimmetrikus. Vagy már eredetileg ilyenre metszhették, vagy ilyen formájúra törött el egyszer. Mindegy. Bangó arca hibátlanul illett bele ebbe a tükörbe: két vízzel felpuffasztott pofazacskója meg a fekete sörtehaja. Szokása volt, hogy a tréningruhája felső részét körbe felhúzza a háta meg a melle közepéig. Így szellőzködött, mikor a láb- és vállizmai még dunsztmeleget kívántak. Ezt az arasznyi meztelenséget mutatta akkor is felénk, meg egy darabot abból a hátcsigolyái mentén lefutó szőrcsíkból, amire köztudomásúan büszke volt.

Az asztaliteniszezők mesélték, hogy a drezdai versenyen mutattak nekik egy lenszőke, sovány nőt – ott ült a nézők között az első sorban –, aki Kelet-Berlinből minden héten átszökött Nyugat-Berlinbe az egyik súlylökőhöz. Amolyan szőrbundás fickó volt ez, s a nő bolondult érte. Nem a fiút szerette, egész jól megvolt a férjével, gyereket is szült neki – a fiú bundája vonzotta egyedül, de úgy, hogy néha délelőtt, a hivatalában is rájött, s valami ürüggyel elkéredzkedett. Ebédre meg már vissza is jött. A nőt jól ismerték kint sportkörökben, minden fontosabb versenyen ott volt, és egyáltalán nem titkolta nyugat-berlini kiruccanásait. Mindenki tudott róla, csak a férje nem.

Ezt a történetet legalább tízszer hallottam Bangótól, de célzatosan soha nem élezte ki, csak éppen előadta nagy élvezettel. Ahogy ott a tükörben összeakadt a pillantásunk, akaratlanul is oda kellett néznem a meztelen derekára. És hirtelen megémelyedtem. Mikor újra visszanéztem a tükörbe, már nem engem figyelt, hanem Bartosit, aki éppen abbahagyta a gimnasztikázást. Nem is tudom, hogyan lehetne ezt jól megfogalmazni. Mintha egyszerre alattomos erővonalak hálózták volna be az öltözőt; de ilyet persze csak az képes belelátni meg érezni a levegőbe, aki érti a szakmát. A fizikus leül egy székre, s tudja, hogy arra a szilárd semmire ült le, ami ott ásítozik az atomok között. Gyorsan visszaültem akkor Bálint mellé, ösztönösen, mintha számítanék rá, hogy meg kell védenem.

Ekkor lépett be az ajtón Alexi, a csapat orvosa, egy negyvenéves szépfiú. Egyenesen felénk tartott, nyilván már tájékoztatták mindenről. Zsebre dugta a kezét.

– Ne gyerekeskedj, Őze – hunyorított, mint aki eleve föltételezi, hogy hazudni fognak neki. – Ezt otthon, Pesten kellett volna meggondolnod.

– Nem érzem jól magam – mondta Bálint, s jobb tenyerét bedugta a hóna alá; közben rám nézett.

Kis csönd támadt hirtelen. Láthatólag mindenki azt hitte, hogy ennek a mozdulatnak és pillantásnak különös jelentősége van. S mintha egyedül én tehetnék valamit az ügy érdekében, de szándékosan nem teszek. Sőt, szolgaian engedelmeskedem Bálintnak, mikor nem teszek semmit. Pedig ha már ott vagyok az öltözőben, ahol tulajdonképpen nem volna jogom bent lenni, illene úgy viselkednem, hogy legalább hasznomat vegyék.

De vajon csakugyan azt akarták, hogy én kényszerítsem Bálintot, valami nem tudom, milyen női fifikával? Mert ugyanakkor olyasmit is éreztem, hogy most már az indulásának se örülnének. De ez olyan szövevény, amit nem tudok ilyen hirtelen tisztázni. Talán később.

Alexi ott állt Bálint előtt, énrajtam egyszerűen keresztülnézett.

– Hogyhogy nem érzed jól magad? Hogyhogy nem jól?

– De hát mondom.

– Nem mondtál semmit. Nem jól. Mi az, hogy nem jól?

– Azt én se tudom, hogy hogyan – mondta Bálint se halkan, se hangosan, csak úgy közönséges beszélgetésformán. – És baj se lesz semmi, Bangó különben is jobb formában van, mint én. Sokkal jobb, ha ő indul ezerötszázon is.

Nem tudom, hogy Bangó hallotta-e ezt. A vizet éppen kicsurgatta a szájából, majd váltogatott lábbal, ruganyozva ugrálni kezdett, egészen közel a falhoz. Csak a hátát láttuk.

– Szóval mi bajod? Igazán nem értelek. Ez hisztéria, kérlek.

Bálint arcából hirtelen lefutott a vér, kicsit oldalt billent a feje, mintha megszédült volna. De azért mosolygott. Nem lehetett biztosan tudni, hogy a rámenős hang hatott-e rá ilyen tünetekkel, vagy csakugyan a rosszulléttől sápadt el.

– Szóval mi bajod? – hallottam újra.

De nem néztem föl. Már a jelenet kezdetén elhatároztam, hogy az orvos cipőjét fogom nézni, semmi mást, csak a cipőjét. Még az volt a leginkább tárgyszerű rajta.

– Szóval mi…?

– Hisztéria – válaszolta Bálint.

A szépfiú mintha egyszerre ráeszmélt volna, hogy ő orvos. Leült egy kis háromlábú székre, és megfogta Bálint csuklóját. Azt az újfajta kínai rágógumit forgatta a nyelvével, ami először úgy szétesik az ember szájában, mint a pempő, s csak jó ötperces munkával lehet kezelhető gombóccá gyúrni. Ezt a masszív rágást most már nekem is néznem kellett, mert fejünk egy vonalba került. Sukk meg Törcsei a bejárat mellett álltak, s gyors kis mozdulatokkal egymás hátát lapogatták: lábfejtől köldökig szorosan egymásnak vetették a testüket, és csak deréktól fölfelé dőltek kissé hátra. Igyekeztem elkerülni Alexi pillantását, és a két lapogató fiút figyeltem. De abban a külső látótérben (ami miatt nem is tudunk úgy igazán egy pontra nézni, s valószínűleg még barlangi örökség bennünk, az önvédelemé, hogy lássuk azt is, amit éppen nem nézünk) – azért a doktor arcát is láttam elmosódva. Bálinttól tudom: a hajrában, mikor a szem mereven a célszalagra szegeződik, vagy a célszalagon túl egy korlát kiszögellésére, egy reklámtábla színfoltjára, szóval valami jelentősen közönséges részletre, ugyanakkor a mellette hajrázókat is pontosan érzékeli az ember, az egyes meg a hatos pályán futót is – és viszont. Valahogy így érzékeltem én is, hogy Alexi ugyanazzal a ritmussal rágja a gumit, amilyen ritmust Bálint pulzusa diktál.

Most, hogy Bálint nem él már, ezt az embert még jobban gyűlölöm, mint azelőtt. Pedig soha nem volt udvariatlan hozzám, megfoghatóan. Mégis sértett örökké. A mosolyával vagy egyszerűen azzal, ahogy hallgatott vagy állt előttem. Nem tudom biztosan, de mégis elhiszem, hogy ő terjesztette a különböző pletykákat rólam. Tíz éven keresztül beszélték, hogy a mindenkori válogatott kurvája vagyok. Bálint csak legyintett rá. Aztán én is megszoktam, hogy mosolyogjak rajta. De hogyan is magyarázkodhattam volna a világ előtt, mikor róla is tudták mind az egyletbeliek, amit én: hogy együttlétünk óta soha, talán egy hónapig se volt igazán hű hozzám. Olyan lett volna az én magyarázkodásom, mint az orgazdáé, aki azzal mosakszik, hogy nem ő lop meg csal, hanem a társa. Az pedig senkire se tartozhat, hogy mégis miért vállaltam, amit vállaltam. Most se tartozik senkire. Ez az írás csak magamnak emlékeztető.

Egy hosszú perc után végre elhúzta Alexi a kezét.

– Szerintem indulhatnál – mondta –, de hát én nem erőszakolhatom. Viszont akkor be kell jelentened a vezetőségnek. Mert azért ez mindenképpen botrány.

– Már bejelentettem.

– A drukkerek miatt is kínos – folytatta a doktor.

– Kedves vagy – mosolyodott el Bálint.

– Hát akkor jó. Ahogy gondolod. – Alexi felállt. – Akarod, hogy mondjak valamit a fejeseknek? Mármint orvosi szempontból. Hogy én is úgy látom…

– Nem – mondta Bálint határozottan. – Én se hazudnék senki érdekében. Nem jó az.

– Persze, csak az jó, amit a saját makacs fejünkkel elhatározunk – dörmögte az orvos, s két kapafoga között tovább mángorolta a gumit, kicsit szétnyitott szájjal; ettől felemásan barátságos lett az arca: mint a kutyáké, ha épp csak elővillan a fogsoruk. Mintha nevetnének ilyenkor. Aztán megvonta a vállát, és kiment.

Lassan kezdett kiürülni az öltöző.

Egyedül maradtunk. Bálint átölelt fél karral, és velem együtt hátradőlt a nyitott öltözőszekrény peremének. Ha nem a történtek után vagyunk, biztos kimondom, ami hirtelen eszembe jutott, hogy „Látod, ez a szekrény éppen kétszemélyes” – mert a fejünk csakugyan összeszorult a nyílásban. Úgy egymáséra lapult a fülünk, mint a bal meg jobb cipők a dobozban. De hallgattam. Nem volt kedvem játszani. Meg az is zavart, hogy a szekrény éppen Törcseié volt, aki a legerősebb kölnit használta a fiúk közül, a szagról megismertem rögtön. S ahogy följebb emeltem a fejem, majdnem a számba lógott le a fiú vadpiros, tájképekkel tarkázott inge. S mindez mérhetetlenül messze volt attól, amiről beszélni szerettem volna.

De akárhogy erőlködtem is, csupa olyasmi jutott eszembe, ami inkább hóbortoskodása volt annak a világnak, amelybe Bálint révén belecsöppentem. Mert vajon csakugyan az lett volna jellemző Törcseire meg Sukkra, hogy szerették a nőies színeket meg anyagokat; Bangóra meg az, hogy utálta mindkettőt; a doktorra pedig, hogy sose a legújabb divat szerint öltözött (ebben persze épp az volt a ravaszság, hogy eleve érződött rajta, ő nem lesz máról holnapra démodé) – vajon igazságos volna, ha csak ezt mondanám róluk, meg még sereg effélét, ami szinte egyletenként változott? Ugyanis mindenki annak a cinkosságát fogadta el, amelyikhez éppen tartozott. Tulajdonképpen apróságok voltak ezek. Bizonyos szavak meg kiszólások, bizonyos fajta frissítő cukorkák, kis mozdulatok, ahogy a trikójukat a nyakukba kötötték, vagy a fáslit tekerték a lábukra – de mindez olyan öntudatlanul ragadt rájuk, hogy nem érezték már majmolásnak, hanem a sajátjuknak. S mind a magáét tekintette az egyetlen lehetőségnek. De ezeken a hóbortosságokon túl ugyanakkor ott volt a bajtársiasság. Mert volt. Talán még erősebben is, mint a családtagok között. Az igaz, hogy mindenki őrizte a maga titkát – de valami közös cél érdekében. Engem mindig megriasztott az ellentéteknek ez a keveredése: hogy a féltékenységből és gyűlölködésből hogyan tudott egyszerre olyan példás összefogás kerekedni. Évekbe telt, mire megszoktam, hogy a rekord üldözésének nem köznapiak a törvényei.

Azt is le kell itt írnom (hogy jó lelkiismerettel írhassak le mást is): Bálintot senki sem akarta tulajdonképpen kirekeszteni és elszigetelni. És ő sem akart elszigetelődni. Mégis úgy ültünk ott a prágai öltözőben, mint a számkivetettek.

Az öltözőajtón behallatszott a stadion moraja. Szerettem ezeket a pillanatokat. Mikor a kihalt öltözőfolyosókon végigsöpör a huzat, bevágódik egy ajtó, nyitva felejtett csap csorog valahol, s a linóleumon távolodó lépések trappognak. A test- meg zuhanypárás helyiségeket ilyenkor egyszerre elárasztotta a frissen öntözött salak pezsdítő szaga. A fiúk közben lomha lezserséggel vonultak ki a gyepre, s vagy sétálgattak, vagy leültek az összehajtogatott törülközőjükre. Olyanok voltak így, mint valami szerény, mozdulni is bágyadt arab, szemben a nyüzsgő tribünnel meg az eredményjelző tábla villanófényeivel. De azért a bágyadt külső ellenére is érezni lehetett, hogy a rekord, kiosztatlanul, egyszerre valamennyiük fölött ott kóvályog, mint a szent lángnyelvecske.

Bálint újra átkarolt.

– Hildi…

Ujjai megrándultak, majd megint ellazultak a mellem alatt.

Nem szóltam. Vártam.

– Azt hiszem, az alapozó tréningnél hibáztam el valamit – folytatta kis idő múlva.

– Nem hibáztál el semmit – válaszoltam. – Szerintem az itteni levegőt nem bírod jól. Ha még egy napot pihenhettél volna, minden másképp történik.

– Mese.

– Nem igaz. Én jobban ismerlek, tudhatnád.

Nevetett.

– Végre, hogy ezt is mondod. Eddig folyton arra panaszkodtál, hogy még mindig nem ismersz eléggé.

– De ezt most biztosan tudom. Hidd el, hogy csak a levegő. Emlékszel, két éve? Akkor is így jártál itt, csak akkor nem léptél vissza. Ezerig nem is volt semmi hiba.

– Nem. De aztán kétszáz méteren keresztül csak vánszorogtam – szólt közbe.

– Mert a levegőt nem szoktad még meg.

– Mese – mondta újra. – Ez csak olyan mese!

Hirtelen felült. Kint feldübörgött az első tapsvihar. Talán a diszkoszvetők kezdtek munkába, de lehet, hogy csak a várakozást unták a tribünön.

– Nem megyünk ki? – kérdeztem.

– Dehogynem – motyogta. – Dehogynem…

Nem tetszett a hangja. Az öltöző mennyezeti ablakán lárvaszerű kék fény esett ránk. Nem volt jó érzés így látnom őt, ebben a furcsa, higiénikus világításban. Kezét fölemelte a homlokához, „Hildi…” – mondta még egyszer, majd, mint a homokba szúrt, lassan elhajló gerely, teljes súlyával rám dőlt. Csukva volt a szeme. Szólítottam, nem válaszolt. Iszonyúan megijedtem. Gyorsan végigfektettem a padkán, lehúztam róla a melegítőt, csak a kis piros nadrág maradt rajta. Még a trikóját is lehúztam, mintha azalatt is megbújhatna valami baljóslatú. Volt a lábán egy ovális alakú, halványbarna heg, térdtől húzódott lefelé a sípcsontja mentén, az még a szokottnál is jobban kirajzolódott most. Az arcát néztem – és ezt a gyerekkorban szerzett heget láttam helyette. Ki akartam rohanni Alexiért vagy valaki másért, de egyedül se mertem hagyni. Vizes törülközővel dörgöltem a mellkasát, s közben oda-odahajoltam az arca fölé, és egészen közelről néztem a bőrét, a szempilláját, a száján azt a kis cserepes vágást, amit futás közben mindig újra fölharapdált. Nem sírtam, csak egyszerűen nem éreztem a tagjaimat, mintha nem én lettem volna én.

S akkor kint megint feldübörgött a tapsvihar. Ebben a beszűrődő lármában hallottam meg, hogy valaki közeledik a folyosón. Pár pillanat múlva egy kék köpenyes középkorú nő állt meg az ajtóban, vödörrel és seprűvel a kezében. Hirtelen lerakta a seprűt meg a vödröt, és odasietett hozzánk. Közben mondott valamit csehül, amit nem értettem. Akkor némettel próbálkozott.

– Was ist… Was ist? – és összekulcsolta a kezét. – Rufen ich Doktor?

– Nein! – válaszoltam olyan ijedten, mintha az előbb nem ugyanazt akartam volna csinálni én is.

– Was geschehen? Krank? Ich rufen Doktor. Ich rufen…

– Nein… – motyogtam újra, s láttam, hogy az asszony megdöbben.

Én is megdöbbentem magamtól. Vajon azt nem akartam, hogy segítsenek rajta?

Dörzsöltem a mellét, másik kezemet meg ott tartottam a homlokán. Olyan hűvöses volt a bőre, amilyen zuhanyozás után szokott lenni. És csak akkor futott le az első könnycsepp az arcomon. Egyszerűen én akartam visszaadni az eszméletét. És hogy ezt ő is tudja meg: hogy én adtam vissza. Veszélyes makacsság volt, tudom, felelőtlen önzés – de micsoda boldogság volt, mikor a tenyerem alatt végre megrebbent a pillája!

A takarítónő is odahajolt Bálint fölé.

– Gut? Schon gut?

– Ja. Schon gut – mondtam, és rámosolyogtam cinkosan. – Aber schweigen Sie über den ganzen, schweigen Sie, gut? Versprechen Sie mir das? Ich bitte, Sie versprechen…

Ugyanis nem akartam, hogy híre menjen – biztos a nyakunkra ült volna néhány éhes újságíró. Bálint meg gyűlölt minden kiszerkesztést.

Az asszony megígérte, hogy hallgat, de látszott az arcán, hogy valami eltitkolt körülményre gyanakszik, amiről kötelessége lenne jelentést tenni. Ezután már csak csehül beszélt, és elindult vissza a vödörért meg seprűért. De én már nem törődtem vele. Bálint nyugodt, tiszta szemmel nézett rám, mintha csak aludt volna egy kicsit. A kezemmel játszott, aztán nagyon lassan oldalt fordult és fölegyenesedett. Az asszony már eltűnt az ajtóból.

– Ez furcsa volt… – mormogta. – Sokáig tartott?

– Nem – mondtam –, csak néhány percig. Elszédültél egy kicsit.

– Tudod, milyen volt? Mintha kiléptem volna valami ismeretlen pályára, és ott futottam volna egyedül. Nem furcsa?

– Érezted, hogy dörzsöllek? Én dörzsöltelek.

– Nem… – rázta meg a fejét. – Mondom, hogy futottam. Még arra is emlékszem, hogy azt a kétszáz méteres távot, azt az ezredik utáni kétszázat… De valami teljesen ismeretlen pályán.

– Biztos a melbourne-i olimpiai stadionban – próbáltam nevetni. – Az még el sem készült. Látod, megálmodtad, hogy elsőnek fogsz befutni!

Bálint apáskodva megveregette a csípőmet, aztán lehúzott maga mellé.

– Azt hiszem, újra kell kezdenem a tréninget. Új módszerrel. Az alapozó tréningnél hibáztam el valamit. De csak tudnám, hogy mit… csak tudnám!

S a szemembe nézett.

– Újra kezdjük, Hildi?

– Igen – válaszoltam; s arra gondoltam közben, ki tudja, hányadszor kellett úgy kimondanom ezt az igent, hogy még a nyomát se vegye észre rajtam, mennyire értelmetlen, pusztító görcsnek tartom folytonos elégedetlenségét. De végre is ő tudta, mi volt az, amiből képtelen volt engedni, stopperórával a kezében.

Míg felöltözött, láttam, hogy bágyadtak a mozdulatai. Azt ajánlottam, ne menjünk ki a pályára; majd délben mindent tisztázunk a vezetőkkel. Most inkább menjünk vissza a szállodába. Bálint váratlanul könnyen beleegyezett. Kiosontunk az egyik hátsó kijáraton, és felszálltunk egy autóbuszra. Aztán leszálltunk, és gyalog mentünk tovább a belváros felé. Gyönyörű nyárvége volt. Bálint a karomra támaszkodott, és néztük a Moldvát. A szelíd vadkacsák ott úszkáltak a jégtörő ékek zubogójánál. A Szent Vitus-templom tornyán, mint a startpisztolycső, vakító élesen csillogott egy fémes tetőcserép. Alig beszéltünk valamit.

Van egy régi képem Bálintról, több mint tizenöt éves. Abból a Dreher-Maul dobozból került elő, melyet a szekrénye alján találtam meg. A doboz fedelét és oldalát girlandba fűzött rózsák díszítik, átlósan, s ezek a girlandok keretezik be újra meg újra a dodonai „Dreher-Maul” felírást. Nemrégiben megszámoltam, hogy hányszor. Pontosan nyolcszázharminchatszor. De ha nem számítom a szélekre eső, felébe-negyedébe metszett felírásokat, éppen nyolcszáz marad. Bálintnak sokáig ez volt a kedvenc távolsága, csak később próbálkozott az ezer, ezerötszáz meg kétezerrel. Talán nevetségesen hangzik, de nekem ezek az összefüggések is fontosak. Egyébként is megszoktam mellette, hogy a különböző távolságok rendszerét belelássam a világba. Egy út nem közönségesen út csak; hossza is van; ideje is van; sőt részideje. De mindezeken túl se az egyik, se a másik nincsen igazán. Ezért nem lehet soha megnyugodni.

A kép a tardosi gyógyszertár udvarán ábrázolja Bálintot, két kamaszkori barátjával, Mesnyák Pocival és Geresdi Kálmánnal. Geresdi unokatestvére volt Bangónak, aki nem Tardoson élt, de nyaranként sokszor megfordult gyógyszerész rokonainál. Még innét volt Bálinttal az ismeretségük. A fiúk egy keskenyen magasra nyúló, ablak nélküli falsík előtt állnak, élesen odarajzolódva a fehér háttérbe. Tizennégy évesek lehettek akkoriban, 37-ben készülhetett a felvétel. Az előtérben csenevész, vesszőnyi fa, egy szál levéllel. A tűző nap metszetszerűen véste oda lábuk elé ennek az egy szál levélnek az árnyékát. Valószínűleg dél volt, mikor a képet csinálták, az árnyék helyéből gondolom; Mesnyák Poci és Geresdi Kálmán állnak a fa jobb oldalán, Bálint a másik oldalon. A patikaudvar kopárnak, keményre döngöltnek látszik, sehol egy fűcsomó, semmi. Megdolgozott terep. A falon mögöttük elmosódó, kerek foltok. Talán futball-lövések nyoma. És az egész képben van valami végsőkig egyszerűsített. Nincs póz, nincs díszlet. Mindhármuknak nagy a térde, és erős a bokája, de a vádlijuk még sovány. A hajuk kefe. Fekete klottnadrágjuk hosszú és ügyetlen. Mégis a fény az, ami olyan rettenetesen erős ezen a képen. És az ablak nélküli falsík is rettenetesen magas, hozzájuk képest.

A temetés utáni második héten került elő a kép, addig nem nyúltam hozzá semmihez. A doboz nem volt újság nekem, láttam azelőtt is sokszor; láttam, hogy Bálint abból szedi elő a kézelőgombokat, a nyakkendőtűt, azt a lila timsódarabkát, amely tíz év alatt se lett semmivel kisebb. Ritkán vágta meg magát. Sőt, büszke volt rá, hogy behunyt szemmel is meg tud borotválkozni. Csupán Bécsből jött egyszer haza csúf vágással az állán: Bangóék körülállták, s úgy meséltek vicceket egymásnak. És akkor csúszott félre a penge. De én magam soha nem láttam vért az arcán. Ezért is hatott úgy rám az a kis alvadt vér a szeme alatt, mikor ráakadtunk – számomra valahogy az tette véglegesen megtörténtté a halálát, nem a mozdulatlansága… … …

Utószó

Az atléta halála egyike a legjobb huszadik századi magyar regényeknek. Hőse és elbeszélője felejthetetlen párost alkot. Őze Bálint a szikár, aszketikus sportoló, a magányos atléta, az élet alapkérdéseivel kíméletlenül szembesülő férfi, akinek a karaktere valamelyest a Mészöly Miklósról élő képre is rámásolódott. Párja Hildi, az a nő, aki a mindenre kiterjedő figyelmével és egy másik ember, valamint a közös élet megértésében mutatott bámulatos tehetségével nyűgözi le az olvasót. A regény a maga idejében zavarba ejtően modern volt, és számos nyelvre lefordították, amivel akkoriban jóval kevesebb magyar regény büszkélkedhetett, mint manapság. A könyv erejének a fordításoknál talán mégis hitelesebb jelzője az a rendkívül szerteágazó hatás, amelyet a magyar irodalomra gyakorolt. Meglepő szembesülni azzal, hogy Az atléta halála több mint ötven éve jelent meg először, hiszen a regény az olvasók minden generációjának tudott újat mondani, semmit nem öregedett, nincs rajta a klasszikusok patinája és pora, minden betűjével a kortárs magyar irodalomhoz tartozik.

Az atléta halála 1961-ben készült el, de magyarul csak 1966-ban adta ki a Magvető, miután előző évben franciául már megjelent a nagy presztízsű Seuil kiadónál (Mort d’un athlète címmel, Kassai György és Marcel Corault fordításában). A magyar kiadás ráadásul csak kevéssel előzte meg a németet (a Der Tod des Athleten a Hanser Verlagnál jelent meg, Sebestyén György fordításában), amely szintén 1966-ban látott napvilágot. A fordítás és az eredeti mű megjelenésének szokatlan sorrendjét a korabeli kultúrpolitikai viszonyok magyarázzák. Bár már 1959-ben volt szerződése Mészölynek a regényre a Magvetővel, a kiadó a korabeli gyakorlatnak megfelelően „parkoltatta” az ideológiailag nem rendszerkompatibilis író művét, Mészöly pedig nem tett engedményeket, nem változtatott a szövegen. Az 1961-es lektori jelentés írója „aggasztónak” találta az író szemléletmódját, „tudatosan antirealista irodalmi irányzatát, az impresszionista, kiábrándítóan sötét színek halmozását”, és hiányolta „a pozitív eszmei mondanivalót”. Vélhetően azért jelent meg a regény magyarul, mert a kultúrpolitikai vezetésnek a francia megjelenés után már kínosabb lett nem kiadni, mint kiadni. Ezután 1967-ben dán, 1970-ben cseh, 1971-ben lengyel, 1988-ban észt, 1999-ben finn, 2012-ben angol nyelvű fordításai jelentek meg a regénynek, és a fordítások közül nem egy több kiadást is megért. A hagyatékban fellelhető iratok szerint Mészöllyel 1965-ben a Magyar Filmgyártó Vállalat, 1971-ben pedig a Magyar Televízió szerződést kötött filmnovellára, illetve forgatókönyvre, azonban a megfilmesítési szándéknak nem lett eredménye.

Szolláth Dávid

Tartalom

Az atléta halála

Függelék

Utószó

jelenkor.libricsoport.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,
a booklove.hu-n!

Borítófotó © Nenov/Getty Images Noto Serif – SIL OFL