Hegedüs Vera

Mondass
egy misét értem

— részlet —

KALLIGRAM
2024

A szerző a kötet megírásakor a Petőfi Irodalmi Múzeum Móricz Zsigmond irodalmi alkotói ösztöndíjában részesült.

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Hegedüs Vera, 2024
ISBN 978 963 468 484 8

A gyűrű helye

Átvág a férfi a dzsungelen, a hőségből, betonból és növények hiányából összerakott telepen. Az éjszaka fehéren izzik, mint egy pondró, mint egy esküvőre készülődő menyasszony. Az éjszaka többé nem az övék, kijelentkeztek belőle. Az éjszaka a nappal felé araszol, de a nappal lerázza magáról a sötétben végbemenő lassú haladást, így végül a nyálkás nyomvonalaknak, a rosszul befektetett munkának nincs is értelme. Legalábbis a férfi, aki átvág a dzsungelen, így gondolja, míg a feleség még mindig hisz abban, hogy kell, hogy legyen valami értelme annak, ami kettejük közt történt az elmúlt öt évben.

Három napja fekszik a kanapén a feleség, és meg sem próbál úgy tenni, mintha a harmadik nap végére várható lenne bármilyen változás. Meztelen teste felégetett katedrális, felesleges hasonlat. Áldozati ajándékokból emelt falat a kanapé köré: gyógyszeres dobozokból, rozsdás ollókból, összetört üvegekből, ház nélkül maradt rúzshengerekből, egzotikus nyelveket leíró szótárakból, cafatokra tépett szerelmeslevelekből, erősítőkből meg pedálokból, nyilván az ócskább, kásásan szóló darabokat hagyta itt a férj.

Milyen kevésből, milyen olcsón összerakható a feleség.

Mi a kurva életet csinálsz, kérdezi a férj.

A feleség azt mondja: téged vártalak.

Látom, jól szórakoztál, mondja a férj.

Azt azért nem mondanám, mondja a feleség. Szótlanul nézik egymást. Miért kellett így lennie, megismerniük egymást öt éve, öt év alatt azt hinni, hogy ismerik egymást, aztán akarni, hogy ismerjék egymást, aztán már azt sem; miért nem maradtak idegenek, mért nem lehetnek megint azok.

Vedd le a gyűrűdet, mondja a feleség. Lehúzza a sajátját és a férj lábai elé dobja.

A férj valószínűleg már a lépcsőházban rájöhetett arra, hogy a hőségtől dagadt ujjáról nem tudja lehúzni a gyűrűt.

Kettejük közül mindig a feleség szívta fel először a jó és rossz dolgokat, és mint egy szűrő, eresztette őket a férjébe. Ő vette észre először, ha valami megváltozott, ha valami lappangott, készülődött, vagy éppen csak elkezdődött. Az elé vetett papírról a férje arcára néz, a férje arcáról a férje kezére, a férje kezéről a papírra, a papírról a férje kezére. Felveszi a földről a gyűrűjét, a férje tenyerébe teszi.

Mit csináljak vele, kérdezi a férfi.

Akármit.

Én nem tudom levenni, mondja a férfi, a hőségtől megdagadt az ujjam.

Pedig muszáj levenned, mondja a feleség, addig alá nem írom, amíg le nem veszed azt a gyűrűt.

A férj feszegetni kezdi a gyűrűjét. Ellenállnak az izmai, ez a hőség mindenen eluralkodik, a betonból is kiolvad a szurok, a növényzet is összezsugorodik a panelek körül, szabaddá téve a látványt, ami öt éve, a közös lakás megvételekor még otthonosnak tűnt.

Látod, hogy nem megy, mondja a férj, talán majd ha nem lesz ilyen hőség.

Nem várok, mondja a feleség.

A gyűrű kinövés lett a férfi testén, eltávolíthatatlan. Minél jobban rángatja, annál inkább érzi az inakat körbefogó arany kerületet. A gyűrűsujjban összpontosul az érzékelés, egy ujjnyi fájdalom a test, a személy. A hőségben felpuhulnak a test körvonalai. Átveszi az ujj az irányítást, elszorítja a keringéséből a rendet, belevezeti az őrületet, ami elől, azt hitte, megmenekült. Ki kell szabadulnia ebből a csapdából, minél előbb el kell hagynia a lakást, a telepet, talán az országot is, különben maradandó károsodást kap a frissen elnyert nyugalma.

Látod, hogy nem megy, mondja a feleségének.

A feleség nem mond semmit, visszaül a kanapéra és az üvegszilánkokat rendezgeti a padlón a lábfejével. El fognak fertőződni a vágások a lábán. Az izzadságtól összeragadt a haja, vérrögök nyugszanak a körme alatt. Az egyik ujja, igen, a gyűrűs, véresre rágva, de ő le tudja húzni a gyűrűt, a férje tisztán és egészségesen meg nem, pedig ez a rendszer visszaállításához szükséges, csak akkor állhat be az új erőegyensúly, a vereség, amiből az emberek egy része képes kilábalni. Soha nem tartozott ezekhez, most már a férje is tudja. Mégis meg kell próbálni. Nem szól, csak ül és a férjét nézi. Rengeteg ideje van.

A férj kimegy a konyhába. A húsvágó bárddal tér vissza. A padlóra térdel és lesújt. Egy üvöltéssel megoldotta.

Most már lejön, mondja a feleségének. Maga mellé teszi a gyűrűt a padlóra, a tiszta kezével a papírokat keresi.

A feleség végre elfogadja a felé nyújtott tollat és leírja a nevét, egymás után többször is. Aztán elindul a hálószoba felé.

A férfi elteszi a papírokat és kilép az ajtón, a lépcsőház felé, a lakáson kívülre. A véres gyűrűt a padlón hagyja.

Isten háza

Sárga szeme a nap háza. Kelteti benne az istenféle dolgokat. Isten háza a szeme, pupillája a szentség, hol telten, hol keskenyebben láttatja magát. Résnyire nyitja ajtaját, hogy beszűrődjön a veszély és a zsákmány látványa; ezek fontos dolgok, a világ is erre a két kategóriára osztható. Az emberek egyszerre lehetnek mindkét csoport tagjai, ezért is választja el tőlük rács, csak azt nem tudja, kinek a védelmében.

Csöpi, az ötszázötven kilós nílusi krokodil egy novemberi napon érkezett az állatkertbe. Óriási üvegtartályban hozták, és mire ideértek, már elmúlt a nyers hússal beadott nyugtató hatása; Csöpi fel-le úszkált a nem rá méretezett fogságban, súlyos testével az üvegfalaknak ütődve. Már várta a számára kialakított, magányos medence. Az állatkert szeretett volna egy nőstény krokodilt is, de a háború miatt egyelőre nem futotta rá. Csöpit is csak azért hozták ide, mert a csereegyezményt már régebben megkötötték a bécsi állatkerttel.

Micsoda rusnya dög, mondta a madárházi főgondozó, amikor Csöpit beleeresztették a medencébe. A többi állatkerti dolgozó helyeselt, valóban ocsmány állat, hozhattak volna inkább elefántot vagy zsiráfot. Én csak bámultam a súlyos, pikkelyes testet, a kecsesen mozgó fél tonna húst. Megláttam benne valami nem evilágit, több volt, mint ember és több volt, mint állat. Tökéletes volt, a teremtés ünnepe. Még soha nem láttam ennyire gyönyörűt, ami teljesen azonos lenne saját lényegével. Arra gondoltam, hogy létezése nem lehet véletlen, mert óriások nem szoktak véletlenül keletkezni; kell lennie mögötte akaratnak, és talán szeretetnek is. Valaki annyira szerette a gondolatát ennek az ötszázötven kilós testnek, hogy az megvalósult a semmiből. Sárga szemeiben még mindig őrzi az isteni rendet.

Mit ábrándozol már megint, Béluska, mondta a hüllők főgondozója, és a tarkómra ütött, amolyan barátian. Legalábbis itt, a városban ez a barátkozás jele a féllábú portás szerint. Jegyezzem meg, mondta, hogy itt mások az emberek, mint vidéken; ő nagyon is jól tudja, hiszen ő is messziről került ide, nem is tudta soha megszokni ezt a rongyrázást. Ez volt a kedvenc szava, a rongyrázás. Akkor mondta, ha elhaladt előttünk valamelyik dolgozó, aki magasabb beosztásban volt nálunk, vagyis a takarítókon kívül majdnem mindenki. Azt is ő mondta, hogy ne javítsam ki a hüllők főgondozóját, ha Béluskának hív: ha szerinte Béluska a nevem, akkor jobb, ha elkezdek rá hallgatni. A barátság jegyében.

Pedig az én nevem Csillag Imre. Senki másnak nincs ilyen szép neve, mondogatta anyám, mielőtt végleg kifehérítette volna arcát a halál. Mintha a nevem eltörölhetné azt, hogy kripli vagyok, csontos kezű, inas lábú, púpos torzszülött, akitől az állatkertet meglátogató kisebb gyerekek megijednek, sőt, sírva is fakadnak. Ilyenkor az anyák rosszallóan néznek rám; egyértelműen nem tartozom a jól megérdemelt pihenés és a vasárnapi délutánok közé, de, ahogy azt az arcukon kiütköző megvetés elárulja, a rendes férfiak világához sem, hiszen akkor már rég a fronton csinálnék magamból eledelt erdő-mező állatainak, mint az ő férjük, apjuk, bátyjuk, öccsük. Most ez a férfiasság mércéje, a besorozhatóság.

De én előtte sem voltam férfi. Akkor a vagyontalanok birkózásban, ivásban, meg a lányok elcsábításában mérhették az értéküket, a vagyonosokra meg mindig is más, számomra ismeretlen szabályok vonatkoztak. Gyerekkoromban anyám óvott meg a kegyetlen méretkezési szertartásoktól, aztán pedig a papneveldébe kerültem, ahol kiderült, hogy a férfiasságnak önmagában nem sok értelme van, mert egyedül isten szeretete adhat értelmet, és az mindenek fölött áll, így tanultuk. Tetszett ez a gondolat, hogy istennek egyformán kedves az egészséges és a béna. Az ő szeretetét nem a testek nyerik el, hanem a halhatatlan lélek, végső soron tehát nem púpos vagyok, nem vigasztalan csontváz, nem garázda hús, hanem egy soha ki nem hunyó, minden égövi jelenség és földindulás közepette ragyogó vörös láng. Ahogy a liturgiákra és bibliaértelmezésre vonatkozó tudásom egyre nőtt, úgy ez a láng is egyre erősebben égetett. Kőszikla volt a hitem a politikai konfliktusok, infláció, gazdasági válság, hadi műveletek, kivándorlás, elszegényedés mocsaras országában.

A láng addig égett, amíg anyám meg nem halt. Nem sokkal a felszentelésem előtt történt. Özvegy édesanyám elvégezte a házimunkát, a kerti munkát, a jószágokhoz fűződő munkát, aztán megmosakodott, lefeküdt aludni, és többet nem kelt fel. Milyen egyszerű történéssorozat, mintha Isten viccet mondana. Anyám halála és Isten létezése, mint kiderült, két, egymást kölcsönösen kizáró jelenség volt, és mivel az elsőnek bizonyítékát négy erős férfi vitte ki a falu széli temetőbe, a másodikról kellett lemondanom. Eltűnt a láng, eltűnt az Isten. Kiütötték belőlem azt a keresztet, amin Jézus teteme oszladozott, a keresztet, ami alatt biztonságban éreztem magam, mert tudtam, mi fog három nap múlva történni. Hirtelen én lettem a kereszt, az én púpos, gyenge testem, és feltámadás nem volt sehol. Csak a háború, a megszállás, a közelgő csapatok, a forrongások voltak igaziak. A papneveldében nem maradhattam, a jószágokhoz és a gazdálkodáshoz nem értettem, és a púpom miatt nem is dolgozhattam volna a földeken. Katonának sem vittek el, pedig nagyon szabadon értelmezték az ép testű férfi fogalmát, de én katona sem voltam, pap sem voltam, paraszt sem voltam, fiú sem voltam, férj sem voltam, apa sem voltam, testvér sem voltam, egyáltalán, semmi nem voltam. Még nem kezdett el vonatkozni rám semmi. A teremtő halott volt, egy kis falu hideg földjébe téve, a házában németeket szállásoltak el, én meg mehettem az állatkertbe, mert a fővárosban egyedül itt szántak meg annyira, hogy munkát adjanak.

Csöpi érkezéséig az állatok kifutóját tisztítottam, meg a döghúst dobáltam be nekik. Gondozója egyiknek sem voltam, pedig már többször is jelentkeztem. Főleg a selyemmajmok érdekeltek, de mindig találtak valaki mást a feladatra. Csöpi óriási, páncélos teste viszont egyöntetűen tankra emlékeztette, ezért viszolygással töltötte el a többi dolgozót. Látták benne a kíméletlen erőt, az összeroppantást, a saját tehetetlenségüket. Nem volt nehéz meggyőzni a hüllők főgondozóját, hogy bízza rám Csöpit. Csöpi bizonyíték volt, újra lángot gyújtott bennem. Láttam, amikor rám nézett, hogy Isten háza a szeme, a pupillája a szentség, és én vendég vagyok benne, zarándok, tévelygő. Az aranyló korongokon keresztül láttam magam, tökéletesen zártak és végtelenek voltak, mint Jézus körbe fogott, vasárnaponként feltálalt teste. Ő visszakerült a keresztre, én lekerültem róla.

Ekkoriban kezdett megszokottá válni az élelmiszerhiány. Az állatkert a lakosságnál valamivel később érezte meg, mert, mint az a hivatalos beszállító források elapadás után kiderült, több félhivatalos egyezmény is kötötte kisebb helyi mészárszékekhez, gazdákhoz, ellátókhoz. Így egy darabig, ha valamivel kisebb adagot is kapott, Csöpi semmit nem vett észre a medencén kívüli világ darabokra hullásából. Rendszerint a neki kialakított homokos talajon sütkérezett, még télen is; órákig feküdt mozdulatlanul, mintha aludna, de az egyik szemét mindig nyitva tartotta, néha ráeresztve a pislogóhártyának nevezett harmadik szemhéját. Úgy képzeltem, ilyenkor imádkozik. Vicsorítva mormol zsoltárokat az öldöklés istenéhez. Időnként úszott is, de ideje nagy részét ebben az egyszemes kábulatban töltötte. Nem zavarták a látogatók, elsősorban azért, mert a legtöbb embert inkább az emlősök érdekelték, másodsorban pedig azért, mert az idegen csapatok bevonulása előtt az állatkertet lezárták.

Az állatokat látogatók hiányában is el kellett látni. Többször is rajtakaptam a féllábú portást, ahogy a frissen érkezett, egyre ritkuló hússzállítmányból emelt le egy-egy szeletet. Az állatkert mellett kialakított munkásszállón laktunk, így láttam, ahogy munka után megsüti a zsákmányt. Fémvödörben rakott tüzet, és kint, a hóban evett. Nem kellett sokáig rejtegetnie a húsokat, mert hamarosan már szinte az összes állatkerti dolgozó az állatok adagjából evett, sőt, egy hüllőházi munkás állítólag a kis akváriumból is szedegetett ki halakat. A városban bevezetett, állandóan változó jegyrendszerrel nem lehetett friss élelemhez jutni; az emberek mindenben az evés lehetőségét keresték. Fű, hó, föld, háromfogásos vacsora. Eltünedeztek az állatkerti madarak, aztán a kisebb emlősállatok. Nem csak a dolgozók tizedelték az állományt, civilek is bemásztak hajnalban a kerítésen. Egy légópincében töltött éjszaka után arra értem vissza, hogy két ismeretlen egy leütött kenguruval igyekszik a hátsó kijárat felé. Megpróbáltam utánuk futni, de a púpom nem engedett.

Már nem lehetett számontartani az állatállományt. Miután az elefántházba bomba csapódott, végleg megszűnt a rend; már senki nem felelt a rá bízott állatokért, azok a gondozók kegyelmére lettek bízva, így sokszor az ő kamráikban, sütőikben végezték. Csöpi a puskaropogástól megvadult, fel-alá úszott medencéjében, és a farkával csapkodott. Csak akkor hagyta abba, mikor az éhségtől teljesen legyengült. A bombatalálat után még a maradék ellátmányozás is megszűnt, és Csöpi egyre nehezebben bírta az éhséget. A parton feküdt, a fejét meg a farkát ingatta, szűköléshez hasonló hangokat adott ki. Ekkor már hónapok óta nem evett rendesen. Kezdett kihunyni a szemében a szentség. Hatalmas teste behorpadt. Borzasztó látvány volt, hogy semmi nem táplálja Isten nagyságának és szeretetének jelét.

A vízbe merülve arra gondolok, hogy még most sincs semmi hasznom. A születésem óta nincs. Nincsenek szüleim, barátaim, egyáltalán: embertársaim. Nekem ezek a dögevők nem társaim. Nem vagyok katona, pap, paraszt, fiú, férj, apa, testvér, egyáltalán, semmi. Tudom, hogy soha nem lesz vége. Békeidőben sem, mert nekem csak egyféle béke lehetséges, és az itt van előttem: lassan úszik hozzám, sárga szeme kiemelkedik a vízből. Belenézek, és látom a lángot, a sajátom tükörképét. Egyedül az ő két sárga szemében vagyok valaki.

Harangozik bennük az éhség.

Sekélytenger

Nehézkes sínek szállítottak K.-ba, a végtelen, sós légbe. Tenger levegője egy tenger nélküli városban. A kihalt utcák végei kéklettek, de odaérve csak újabb kéklő végű utcákat találtam, valaminek, egy lehetőségnek az ígéretével, melyre eocén kitartással vetettem magam. Az intézetet a város szélén építették fel, hosszú, lapostetős, U-alakú monolit egy fakó rét közepén. Az alagsorban, a folyosó végén laktam. Nem tudtam, hányan vagyunk, nap mint nap találkoztam új emberekkel, de mindenki sietett, senki nem kereste a másik társaságát.

A rétre egyedül én mentem ki. A földön fekve, füveket markolva is nyomasztott az U-óriásban élő emberek lehetősége, ezért inkább a termőréteg felé fordultam. Úgy képzeltem, K. helyén régen tenger volt, belőle lépett színre az élet. A rögök közt találtam néhány hátramaradt miocén csigát. Sodródtam a gazdátlan mezőkben. Kaszáló mozdulatokat tettem, fülemet a földre szorítva hallgattam, ahogy a tenger nem találja a helyét az időben. Csak így vettem tudomást magamról: bénultan és darabjaimban.

Egy este sziréna hangja tépi fel az alvásomat. Néha álmomban belefulladok a tengerbe, néha belefulladok az álmomba. Mezítláb lopakodom az alagsor vibráló neonja alatt, az udvaron homályos testek lebegnek a gyűjtőhely irányába, nem riadtan, inkább bizonytalanul, más testekbe ütközve, az alvásról lassan leszakadva, de még annak képlékeny csarnokán át. Megállok az udvar közepén, a sápadt fényeket nézem a sötét égen. Még soha nem láttam ilyen szépet. Lemaradok, a legtöbben már elérték az óvóhelynek kialakított pincét. Felvisít a sziréna. Az „U” egyik szárához lapulok, más kívül rekedtek a földre vetik magukat – tudom, hogy nekem is ezt kellene tennem, de csak botladozok. Valahonnan mögöttem fényszórók pásztáznak, igyekszem elhajolni a fényalagutak elől. Nem tudom, ez a riasztás valaminek a főpróbája-e.

Nem kapok levegőt a sötétben. Először a penész nehéz érését érzem meg, nyirkosság a talp alatt, miazmás levegő a tüdőn. Talajvízben állok, vakrákok csüngnek a bokámon, megtisztulni nem képes folyam. És van itt egy férfi, kinyújtom felé a kezem, mert azonnal tudom, hogy ez a férfi van abban, amikor a világgal való szembenézés helyett a saját magammal való szembenézést választom.

A férfi leránt. A földfelszínhez tapadunk, felerősödik valami zúgás, légáram sodor végig rajtunk, fűszálakat, törekeket kap fel, konfettiként hullanak vissza ránk, és úgy is érzem, hogy a veszélyből lehasad nekem egy kis darab ünnep. Lehet, hogy felettünk megsemmisül egy világ, de itt lent, az egykori tenger romjain lehetőségünk van létrehozni egy újat. Szeretném közelről megnézni a férfit, de a légáram miatt a földhöz kell szorítani a fejemet. Beszívom a föld meleg, állott szagát.

Kiemelkedem a mezőből. Sáros tenyerekkel indulok az intézet felé. A férfi nincs sehol, körvonalait nem őrizte meg a száraz, fakó fű. Nem látom változás jelét, sem az U-monolit előtt, sem bent, a közös reggelinél. Társaim megbámulják mocskos végtagjaimat. Mi volt ez az éjjel, kérdezem. Légiriadó, mondják. A bal szárny pincéjébe terelték be őket, néhány zajon kívül csak az unalom és álmosság emléke maradt meg nekik az estéről. Lehet, hogy megtámadtak minket, mondom. Kik, kérdezik a társaim, és nem tudok válaszolni.

Még nem végeztem a reggelimmel, mikor az egyik köpenyes az asztalunkhoz jön, és közli, hogy ma kivizsgálásra megyek. Meg akarom kérdezni, nem ismeri-e a férfit, aki éjszaka a kezemet fogta, és akit, hiába bámulok és leskelődöm, sehol nem látok, de a társaim rákezdenek: milyen szerencsés vagyok, hogy ilyen hamar rám kerül a sor, van, akinek éveket kell várnia. Durvaság lenne elárulni, hogy egyáltalán nem érzem magam szerencsésnek.

Meséljen, mondja a fehérbe öltözött orvos, és dohányfüstöt fúj az arcomba. Miről meséljek, kérdezem. Az teljesen mindegy, mondja az orvos, leszarom a maga baját. Próbálja kihúzni a legfelső bejegyzést a kartonomból, de a papírlap megszorul, ezért inkább kettétépi az egészet. Tessék, mondja, megszüntettem a panaszát. Majd hozzáteszi: nagyon sok pénzt kaptunk erre az intézetre, felőlem cerkófmajmokat is küldhetnének ide vizsgálatra.

Mikor mehetek el innen, kérdezem.

Nincs megkötözve, mondja az orvos.

De nekem igazolásra van szükségem arról, hogy egészséges vagyok, épelméjű, csak így mehetek vissza, letelepedni az országba, mondom.

Mindig csak a munka, mondja az orvos. Ilyen igazolást bármikor kiállítok. De a látszat kedvéért üljön arra a díványra és meséljen valamiről.

Miről?

Mit tudjam én, a gyerekkoráról. Milyen egy picsa volt az anyja. Hogy rontotta meg a tornatanár a szertárban. Mondja el a szokásosat, én meg úgy teszek, mintha még soha nem hallottam volna.

Tegnap a mezőn megláttam egy férfit és beleszerettem, mondom.

Nocsak, mondja az orvos. Azzal szórakozik, hogy forgószékében hátradőlve, bakancsát a falhoz ütögetve sáros nyomokat hagy. Ezek az intézeti kapcsolatok soha nem maradnak meg, és gyakran barkácsabortusz a végük, mondja.

Nem erről van szó, mondom. A férfit nem láttam azóta, és biztos vagyok benne, hogy nem is fogom. De a létezéséről már régóta tudok.

Az orvos int, hogy beszéljek. Tudom, hogy nem figyel, ezért inkább magamnak mondom.

Küszködtem, hogy megtanuljam a nyelvét az idegen országnak. Péntek esténként átmentem a férfihez, akit nemrég ismertem meg, és nála töltöttem a hétvégét. Az ő lakása csendesebb volt, mint az én bevándorlónegyedem. Feküdtünk egymás mellett, és a bőre nem jelentett nekem semmit. Együttléteink rövidek voltak és csalódást keltőek. Beszédtémáinkat hamar kimerítettük, ezért legtöbbször vészjósló hangulatú művészfilmeket néztünk. Mindig én ajánlottam a filmet, pedig valójában beszélgetni akartam. Azt mondta, mohó vagyok és kíváncsi, én meg arra gondoltam, talán csak ő nem elég nekem. Két test végtelen módon viszonyulhatna egymáshoz, ha lenne szándék, ha nem menekülnének az idő elől, hanem, mint egy harmadik szeretőre, rávetnék magukat. Tudtam, hogy ez a kapcsolat paródiája mindannak, amit a szerelemről gondoltam, és a szerelmen nagyon sokáig gondolkoztam, pontos elképzeléseim voltak róla. Az idegen országban nem lehettem szerelmes. Itt harci gépezet voltam. Az első munkahelyemről elhozott kartonozókéssel közlekedtem. Férfiak követtek az utcán, drogosok laktak a bokrokban, és állandóan hadban álltam valamelyik hivatallal. Bútorokat húztam végig a járdán. Más emberek padlóját súroltam. Irigyeltem a férfit, akivel találkozgattam, amiért megengedhette magának azt, hogy harmincévesen egyetemre járjon, meg azt, hogy semmilyen erőfeszítést ne tegyen értem.

Egyszer elmentünk a tengerhez. A férfi nem ismerte az országát, én vezettem kettőnket, de én sem ismertem az országot, ezért eltévedtünk, a tengerre kevés időnk maradt. Először én vonultam végig a partszakaszon, és a férfi vigyázott a holminkra. Szürkült, fújtak a szelek, és arra gondoltam, ez nem az én tengerem, ennek a tengernek csak a végét érzem. Gyűjtöttem néhány kavicsot, aztán meggondoltam magam, és bedobtam mindet a vízbe. Éhes voltam, de csak a reggeli száraz pereceket ehettem, nem vettünk frisset. Én az úgynevezett új életemre gyűjtöttem, a férfi pedig nem akart az egyetem mellett dolgozni. A homokfövenyből néztem, ahogy magas, görnyedt alakja a rá jellemző céltalansággal járkál a parton. Néha rám nézett és mosolygott. Messziről nem láthatta, hogy sírok. Nem azért sírtam, mert tudtam, hogy hamarosan el fogom hagyni, hanem azért, mert ez a gondolat megkönnyebbüléssel töltött el. Minél közelebb került, én annál messzebb. Csináltam róla egy fényképet, ahogy elhaladt előttem, ki a képből.

A tengert ezután csak egyszer láttam, egy év múlva, mielőtt hazaköltöztem az idegen országból. Ezúttal egyedül mentem le egy nyíltabb és melegebb szakaszhoz. Lefeküdtem a dűnék közé, és hagytam, hogy ne történjen semmi.

Elhallgatok. Az orvos már sormintát rakott a falra a cipőtalpából. Felém nyújt egy dobozt. Apró, csúcsos csigaházak vannak benne. A szájába vesz egyet. Nem kér, kérdezi, sok benne a kalcium.

Nemet intek.

Szép történet volt, mondja, én is szeretem a tengert meg a perecet.

Akkor aláírja a papírt, hogy elmehetek innen, kérdezem.

Tessék, mondja, és a kezembe nyom egy borítékot. Egyébként maga egy barom, teszi hozzá. Amiért hazajött.

Nem tudtam megszokni ott, mondom.

Az orvos felhorkan. Itthon tenger sincs, mondja.

Megállok az alagsori vizsgálóterem ajtajában, onnan szólok vissza. De van, mondom, de van.

Tartalom

Változások

Egy búzamező

Némely állat

Fejünkön virágkoszorú

Késő délután a parkban

Az ötödik gömb

Rossz csillag

A gyűrű helye

A nő a gyártási osztályról

Mondass egy misét értem

Mint egy kupola

Az írások szerint

Isten háza

Kedves kis állat

Valakinek viselnie kell

Kánaán

Kint a sötétség

Dolgok, amik sírnak

Sekélytenger

Minden földtörténeti korban

Chuck Schuldiner koporsója

A szerző köszönetet mond Zoltán Gábornak a kötet összeállításában nyújtott segítségért.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth Ramóna Mirtill, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a PIM Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
Olvasószerkesztő Barkóczay Veronika
A borítót XKPЯX alkotásának felhasználásával Hegedüs Vera tervezte
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 484 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL