Szepes Mária

A LÉLEK ANATÓMIÁJA

BETEGSÉGMŰVEK JELBESZÉDE

Szerkesztette Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Borító grafika: alamy.com

Arculattervezés: Almási J. Csaba

A mű azonos címmel előzőleg az Édesvíz Kiadó gondozásában jelent meg 2002-ben.

Minden jog fenntartva.
A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Ivanics Zsolt

ISBN 9789636302733

A lélek anatómiája

PSZICHOTERÁPIA

Bevezetés

Fényszomjas gyökerek

A gyógyító ideaáram

A sugárzó ember

Az aura anatómiája

Az étertest működése

Az asztráltest szerkezete és működése

A mentáltest működése

A hermetikus gyógyászat diagnosztikája

Az aura reakciói

A magasabb testek térbeli elhelyezkedésének elváltozásai

Az aurák vércsoportja

Három terápia

Az aura sugárzó képessége

Az aura sugárzó képességének növelése

Lélek a műtőasztalon

JAIRUS LÁNYAI

A DRÁGAKÖVEK LELKE

Ametiszt

Akvamarin

Karneol

Ónix

Türkiz

Gyöngy

Rózsakvarc

Rubin

Smaragd

Hegyikristály

A GÁTLÁSOK TUDOMÁNYA

A lélek anatómiájának tizenkét axiómája

Három módszertani terápia

A mikrokozmosz bírái

A gátlások szerepe

A skizofrénia

Az epilepszia

A cezarománia

Kórformák lélektana

Az elmeműködés zavarai

Az avatott lélekorvos négy feladata

ORPHEUSZ

A szerzőről

SZEPES MÁRIA ALAPÍTVÁNY

Kiadói reklám

PSZICHOTERÁPIA

Bevezetés

Ahogyan a fiatal testnek szüksége van hormoncserére ahhoz, hogy biológiai egyensúlya fennmaradjon, úgy a lélek és a szellem sem nélkülözheti egyfajta pszichomentális erőcsere áramait. Ez teljesen független az ember életkorától. Ha nem kapja meg, vagy éppen gyógyító érzelmi-szellemi hatások helyett állandóan rossz, gyűlölködő, sérülést okozó támadások érik, megmérgeződik belülről. Alkotó erői kimerülnek. Lénye saját belsejét maró és felemésztő, keserű savat termel. Aki hozzáér, vagy akihez ő közeledik, megsebzi magát tüskés természetétől. Pedig e mögött éhező, szomjazó, magányos lény várja szabadítóját, aki megküzd kapujának őreivel, dühösen csaholó indulatebeivel. Áttör valamennyi barikádon. Felismeri, megérti a mogorva, mindenben kételkedő, gúnyos álruha mögött a titkos és néma szeretetkoldust, aki már szinte haldoklik e magára mért büntetés fogságában.

Persze e passzív óhaj, hogy önmagán kívül bárki más kinyithatja e benső börtön zárját, hiú remény. Mert a természet ellen nem lehet varázsolni. E szabadságharcot, az akadályok lebontását, az emberekhez fűző kapcsolatok helyreállítását belülről kell elkezdeni. Ez pedig a lelki-szellemi hormoncsere a rokonszenv és a jóakarat fényjelével kezdődik. Válasz csak erre érkezik. Mert: „aki kapni akar, annak előbb adnia kell”.

„Mert akinek van, annak adatik; és akinek nincs, attól az is elvétetik, amije van” – mondja Krisztus. Micsoda rejtélyes szavak! Milyen hatalmas világosság gyúl ki bennük, ha valaki megérti azokat.

E tanulmánnyal megpróbálunk hozzáférkőzni a kulcsokhoz, amelyek zavartalanabbá teszik a világ és önmagunk között az érzések, gondolatok keringését. E biomágikus erőcserével megakadályozzák az érzelmi mérgek, pszichikai vírusok eluralkodását bennünk és a környezetünkben.

Az operáció többsíkú, mint minden tudományos módszer. Ezek mindegyike végtelen számú árnyalatra oszlik. Az érzésvilág skálája az inger- és ösztönzónák sötét izzású mélységétől a legkifinomultabb pszichikai áramok magasságáig terjed. A nagy géniuszok eszméinek végtelen változatait s képzeletük szinte határtalanságát minden gondolkodó ember tapasztalhatja.

Fényszomjas gyökerek

A pszichoterápia gyakorlata karakterológiai ismeretekre, a morálból szükségszerűen következő lelkiismereti mértékre épül. A harag, az indulat, a keserű megbántottság, az esetleg cinikus becsmérlés, a megszólás, a taszító elkülönülés helyébe a szánalmat helyezi. Szeretetről sajnos nem lehet szó ott, ahol óriási feszültségek ütköznek két egymástól eltérő egyéniség között. De olyan ember nincs, akit valamiért ne lehetne sajnálni. Ha másért nem, akkor korlátoltságáért, s hogy pszichikai légköre belélegezhetetlenül taszító. Fél, beteg, senki sem szereti. Saját állapotával szemben elvakult. Cselekedeteivel sorsszerű adósságokat halmoz fel, amiért percről percre máris keservesen fizetnie kell. Kórosan tekintélyhajhászó, nevetségesen hiú, mások sikerétől irigység fekélyei nyílnak benne. Üldözéses képzetei egyre érzékelhetőbb formákat öltenek. A legkisebb érintés dührohamokat okoz nála. Sorolni sem lehet, hányféle rejtett kórsággal, fogyatékossággal szaladgál minden ember, amiért szánalmat érdemel. Feltéve, hogy vesszük a fáradtságot hozzá, és kinyomozzuk csúf, nyugtalanító megnyilvánulásainak titkos gyökerét. Erre számtalan lehetősége van mindazoknak, akik a lélek gyógyításával foglalkoznak. Nem torpannak meg az embererődök zárt falai előtt. Pszichikai radarjuk, néha még szellemi lézersugaruk is van hozzá, hogy áthatoljanak minden ilyenfajta zárlaton.

A lélekgyógyászat első fázisa azzal kezdődik, hogy a legnehezebb, régen megcsontosodott, életünkben akadályt képező kapcsolataink valamelyikét vizsgálat alá vonjuk, mégpedig önmagunkban. Bizonyos ráhatások, megközelítések, külső oldások csak később következhetnek. Akkor, amikor értelmünk és megismerésünk egész fegyvertárával már hatástalanítottuk lényünkben a viszolygás, tiltakozás, sértődött vádak, konok harag vagy lobogó gyűlölet aknáit. Mert ki tudna dühöngve veszekedni egy súlyos sebesülttel? Ki korbácsolna meg szidalmakkal, vádaskodó prédikációkkal egy belső kórtól görcsbe rándult beteget? Ki ne adna egy korty vizet a szomjában haldoklónak? S ha egy baleset áldozatát látnánk, akire ráomlott egy fal, vagy vigyázatlanságában áramütés érte, nem segítenénk-e rajta? Miért gondoljuk, hogy az emberek fizikai szemnek láthatatlan sebei, az egyéni tragédiák minden reményt maguk alá temető katasztrófái kevésbé fájdalmasak, kevesebb együttérzést, támaszt, megbocsátást kívánnak? Válságok, drámák, harcok és megtorlások rendszerint saját tudatlanságunk, mértéktelenségünk, indulataink, vakmerőségünk vagy önző kényelemszeretetünk következményeképpen zúdulnak ránk. Az élettel szemben való éretlenség ez, mint a gyermekben, aki tilos helyen fürdik, anélkül hogy úszni tudna, vagy vékony jégrétegen csúszkál, amely beszakad alatta. De veszni hagyjuk-e ezért? Nyilván nem. Az igazság az, hogy a gondolkodó humanistában nemcsak a bölcsnek kell együtt élnie a csodálkozó, élményszomjas gyermekkel, hanem az univerzális orvosnak is. Ő a beteget – legyen az őrült vagy bélpoklos – soha el nem taszítja magától. Nem ítélkezik fölötte. Megpróbál enyhíteni kínjain, ha nem is sikerül meggyógyítania. S hogy kivel kell ezt megtennie, azt sorsa világosan mutatja: akivel találkozása kikerülhetetlen. Legyen az rokona, élettársa, barátja, ellensége, munkatársa, lakótársa, tanítója, tanulótársa vagy tanítványa.

E gyakorlat kezdetben mindenkiben más szintről indul. Van, aki remek kapcsolatokat tart fent, sok barátja van, mert őszinte érdeklődése, jóakarata a sorsába vonzotta őket. Éppen ezért, néha mértéktelenül sokat kívánnak tőle. Többet, mint amennyit adni képes. S ha egyszer-egyszer megtagadni kényszerül ezt a valóban nem korlátlan erőáramot, váratlan nézeteltérései támadnak. Tőle sokkal inkább zokon veszik, mint attól, aki sosem tett értük semmit. Mert az emberi természet olyan, hogy rendszerint nem azt méri fel, miben részesült, hanem azt, hogy elvárása alapján mi járt volna neki még. Mivel maradtak adósai.

Olyan egyéniség is van, aki egyedül sínylődik magánya zárkájában. Mintha kietlen, tudatzavaros álomban tévelyegne egy kihalt városban, ahol nyitottnak vélt ablakán át az élet rezzenése sem hatol be. – Miért? – kérdezi sokszor. – Miért kerülnek az emberek, mintha bélpoklos lennék? Az ajtót sem nyitja rám senki. Pedig én tele vagyok segítőkészséggel. Szeretnék törődni valakivel és szeretném, ha törődnének velem! – S ez így is van, de ő a dolognak csak az egyik oldalát látja. Az ilyen ember rendszerint nem veszi észre saját nehéz természetét, támadva védekező magatartását, gyanakvó, szigorú igényességét. Az első általa tapasztalt jellemhibától jéggé dermed, csípőssé válik, büntet, gúnyolódik. Vagy ami legalább annyira téves: szemrehányásokat tesz. Aki őszinte együttérzéssel, hosszú idő elteltével érdeklődik hogyléte felől, azt nem kellene megszidnia mulasztásáért. Örülhetne is jelentkezésének, amire a világon semmi más nem kötelezi, mint a saját jóérzése. A magányt gyötrőnek érző ilyenfajta zárlat esetében A mindennapi élet mágiájára kell visszautalnom: a szeretetet, barátságot sosem szabad követelni. Megfelelő módszerekkel ki lehet érdemelni. Például igényességünk mérséklésével, vagyis a többi ember jellemtorzulásainak megértésével. El kell fogadnunk a másikat erényeivel és hibáival együtt. Ahogy a ragaszkodó barátot nem zárjuk ki otthonunkból akkor sem, ha – képletesen szólva – sáros lábbal, nem éppen makulátlan jellemmel, szokásokkal lép be hozzánk. Bizonyos, hogy amint egyszer alaposan lehordtuk, éreztettük vele megvetésünket, elveszti a kedvét tőlünk. Elkerül bennünket, mert érzi, hogy nem képes az igen magasra tett mércénknek megfelelni.

E magatartáson csak akkor lehet változtatni, ha észrevesszük, hogy e barátság-rövidzárlatok oka nem a másikban, hanem bennünk van. Amikor barátságról beszélek, hasonló kultúrszintre, közös érdeklődések kapcsolódására gondolok, és nem beteges, amúgy sem fenntartható viszonyokra, amelyek kezdettől fogva egészségtelenül egyoldalúak voltak. Erre nézve szintén A mindennapi élet mágiájának egyik fejezetében található utalás. Ez azt fejtegeti, mikor ajánlatos egy negatív kapcsolatot megszüntetni, amelyben már nem használhatunk a másiknak, mert szoros együttléteinkkel csak mérgezzük egymást. Jó azonban egy ilyen kórossá vált viszonyból minden keserű vádat, neheztelést kioldani mindkettőnk érdekében, nehogy új bonyodalmakat szülő indulatgóccá tokosodjék be.

E módszerben kifejezetten lelki-szellemi hormoncsere létrehozásáról van szó, amely nélkül nem élhetünk harmonikus életet. Ez a természet törvényeivel összhangban csak úgy mehet végbe, ha mi árasztjuk ki azokat a mágneses érzésáramokat, gondolatokat, amelyek bevonzzák életünkbe embertársainkat, mégpedig saját hiányérzetükön át. Így kényszer nélküli kapcsolatok kötődnek. E viszonyoknak sokféle nevet adhatunk: bizalom, megértés, jóakarat, őszinte érdeklődés a gondjai iránt, gyengeségeivel szembeni megértő türelem, sikereinek irigység nélküli elviselése. Birtoklás, féltékenység nélküli ragaszkodás. Lojalitás a távollétében, a háta mögött is. Szóval olyan dolgok, amelyek mind az emberszeretet gyűjtőfogalmába sorolhatók. Itt nemcsak szavakban hangoztatott, hanem áldozatkész, cselekvő szeretetre gondolok. E fogalom persze nem mindenkinek jelenti ugyanazt a tartalmat. Johannes van der Meulen szerint akit szeretsz, azt hagyd menni, engedd a maga útjára. Ez egyike a legragyogóbb megfogalmazásnak. Leonardo da Vinci ugyanezt a tételt igen fontos árnyalattal egészíti ki: „A nagy szeretet a nagy megismerés leánya.” Aki helyesen akar cselekedni, és önáltatás nélkül, jól akar szeretni, annak tisztán kell látnia, tetteit valójában miféle rejtett hajtóerők vezérlik. Kétségtelen például, ha valaki úgy szeret egy személyt, vallást, irányzatot, hogy az ezektől eltérőkre háborog közben, az még nem jutott el e fogalom teljes gyökeréig. Az érzelmi görcsök, indulatok oldása a megértésben, megbocsátásban rejlik. De nem pusztán szavakban, hanem építő, segítő szándékainak megvalósításában.

Magatartástanom sorozatában nem véletlenül utalok a természet törvényszerűségeire, amelyek egyformán mágnesesen működnek minden élőlényben. Egy beporzásra váró virághoz például tizenöt kilométer távolságból is eltalálnak a méhek.

S most e szükséges kitérő után térjünk vissza a pszichoterápia gyakorlatához, amelyben lényegesen többről van szó, mint zárlatos, emberi viszonyokról, ütközésekről. Enélkül aligha lehet továbblépni abba az irányba, ahová jutni akarunk.

Szepes Mária (1908–2007) a magyar spirituális irodalom kiemelkedő alakja, író, költő, műfordító és okkultista. Legismertebb műve, A Vörös Oroszlán (1946), mára kultikus státuszt ért el, és a tudatfejlődés, reinkarnáció és halhatatlanság témáit járja körül. Műveiben ötvözte a mélypszichológiai tudást, a filozófiai mélységet és a misztikus hagyományokat, ezáltal olyan különleges életművet hozott létre, amely a mai napig inspirálja az olvasókat. Számtalan műfajban dolgozott élete során. Mese, regény, tudományos- fantasztikus regény, pszichológiai-karakterológiai tanulmány kötetek, önéletrajzi regény, ezoterikus tananyagok, versek, novellák, cikkek, filmforgatókönyvek, színművek, valamint meditációk, misztériumjátékok alkotója, dramaturgja, mely műfajokban mind otthonosan és felszabadultan mozgott, hatalmas tudásbázissal a háttérben. Írásaiban gyakran alkalmazott szimbolikus nyelvezetet, hogy az olvasót mélyebb önismeretre és transzcendens tapasztalatokra ösztönözze.

Pályafutása során számos követőt és tisztelőt szerzett nemcsak Magyarországon, hanem külföldön is. Szepes Mária munkássága a mai napig élő és aktuális, művei a spirituális keresők alapolvasmányai közé tartoznak. Életműve több mint 80 önálló kötetet ölel fel, munkássága nemzetközileg is elismert: művei angol, német, szerb, szlovák, portugál, spanyol, olasz és román nyelven is megjelentek.

Ahogy ő maga fogalmazott: „A lélek örök vándor, aki minden tapasztalattal egyre közelebb jut valódi önmagához.” Szepes Mária életműve ma is élő inspiráció mindazok számára, akik a szellemi út keresői.

Szellemi munkásságának, emlékének ápolásával a Szepes Mária Alapítványt bízta meg.

SZEPES MÁRIA ALAPÍTVÁNY –

Egy örökség, amely tovább él

A Szepes Mária Alapítvány 1996 óta jegyzett nonprofit szervezet, valódi kibontakozását azonban 2007-ben kezdte meg – teljesítve ezzel az írónő akaratát. A tudás lángját közvetlen tanítványaira bízta.

Küldetésünk nem kevesebb, mint az örökség életben tartása, méltó gondozása.

Az Alapítvány fő tevékenységei:

szellemi hagyaték ápolása, kéziratok, hangfelvételek, fotódokumentumok digitális archiválása, irodalmi és kulturális közvetítés, ismeretterjesztés, képességfejlesztő programok gyerekeknek és felnőtteknek egyaránt, az ökológiai tudatosság és az egészségtudatos életmód terjesztése.

Munkánkat támogatja többek között: Szintézis Szabadegyetem, Petőfi Irodalmi Múzeum, Csillagpor Olvasókör és hivatásuk iránt elkötelezett, kiváló munkatársak.

Köszönjük, hogy velünk együtt őrzi ezt az örökséget!

Kérjük, adományával vagy adója 1%-ával támogassa munkánkat.

Székhely: 1026 Budapest, Júlia utca 13.

www.szepesmariaalapitvany.hu

info@szepesmariaalapitvany.hu

facebook.com/szepesmaria

Adószám: 18126934-1-41

Számlaszám (K&H Bank): 10403181-00015795-00000003