Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

I. Május

II. Pünkösd

III. A kioszkban

IV. A régi királyság

V. Égi lény a Borz-utcában

VI. Part-részlet az óbudai Dunán

VII. Sárga ház a fák között

VIII. Séta a város kapuin belül

IX. Szent Margit tisztelete

X. A nagy kópé

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Nagy Lajos

NAGY KÓPÉ

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-202-3 EPUB
ISBN 978-963-678-203-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás:
1921

az elektronikus változat az 1921. évi
kiadás alapján készült

a borító Gustave-Edward Barry (?1848 - ?1882) Un petit Serin
című litográfiája részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Május

Tegnap este tíz órakor érkeztem meg a gőzhajóval és még csak annyit ismerek Budapestből, amennyit az állomás melletti kis vendégfogadóban, a Piros almában láttam; kedves arcú öreg korhelyeket, magukban mosolygó sörivókat, forró szájukat hideg borral öblítgetőket… Valamint nem ismerek többet a városból, mint a cipőket, amelyeket éjjel a szálloda folyosóján láttam a bezárt ajtók előtt és ezek a cipők külsejükkel elmondták, hogy alvó gazdájuk boldog, vagy boldogtalan,“ gondolta magában Rezeda Kázmér borús reggeleken, amikor szomorú álmából felébredt és ezüstlakodalmat ülhetett volna a bánattal…

Huszonöt esztendeje lakott Pesten és akkor érezte magát legjobban, amikor feltette magában, hogy csak ezután ösmerkedik meg a várossal, a városi emberekkel. Rossz álom volt minden, amit Pestből látott. új szempontból, új látószögből kell nézni az embereket és a világot, a pesti körutakat, a boltokat, a nőket. Félre kell tenni a gyanakvást, az embergyűlöletet, a fölényt, az unalmat, amellyel hosszú pesti tartózkodása alatt felvértezte magát, a mindennapi élet kellemetlenségei ellen. Meg kell fiatalodni, elölről kell kezdeni mindent, el kell felejteni dolgokat, amelyeket huszonöt esztendő előtt sikerült megtudni az emberekről… Oly naiv bizalommal, gondtalan jókedvvel, sugárzó életörömmel kell kilépnie reggel az utcára, mintha valóban csak tegnap érkezett volna a Tisza mentéről Biasini úr gyorskocsijával és a várost olyan állapotban leli, amint régi metszetekről ismerte. Egy reggelen mindent le kell rázni, ami addig történt, ki kell seperni a szobából az embergyűlöletet, az életuntságot, olyan inget kell felvennie, amely eddig nem volt a testén. Fiatalnak és jámbornak kell átváltoznia, hogy tovább folytathassa az életet. Tudniillik: végét járta.

Lehet, hogy más ember életében is előfordulnak olyan reggelek, amikor megbánás nélkül, pusztán feláradó életösztönből egyszerre felejteni akarja a múltat; Rezeda úr oly komolyan vette ezeket a ritka reggeli hangulatokat, mint a szerelmesek kedvesük levelét, vagy borisszák a rózsaszínű mámort, amelyben elfelejtik minden nyomorúságukat.

Rezeda úr úgy érezte, hogy az esőcseppek olyan régi hangon kopognak az ablakon, mint fiatal korában hallotta az esőt, az udvaron ugyanaz a régi levélhordó tudakozódik utána, aki első szeretője leveleit hozta.

A háztetők, a kémények, az ablakok, amelyeket ablakából látott egy idegen város tartozékai…

Talán nem is Pesten van, hanem Bécsben, vagy egy más nagyvárosban, ahol rövid ideig tartózkodott és úgy gondolt vissza a városokra, amint a házasságtörők a nászútjukra.

A kapun kilépve egy napsugáras várost lát, amely most szárad a májusi nedvességtől.

A Dominó utca – egy régi belvárosi utca, amely nem sokat változott a 48-iki forradalom óta – különösen jószagú e reggelen.

A fehér függönyöket a földszintes ablakokon tegnap vasalták, a boltosok felvidámodva tekingetnek kis boltjaikból, amelyeknek többnyire péksütemény és szalámi-szaguk van, a háztetőkön át a dunai gőzhajó oly sokatmondólag, fantáziásan tülköl, mint Rezeda úr ifjúkorában, mikor még azt hitte, hogy a gőzhajóval csupa szerelmesek, boldog emberek utaznak.

A pénzügyi tanácsosék ablaka nyitva van és virágcserepeit rendezi Zefi, a vörhenyeges hajú kisasszony. A házmesterek megborotválkoztak, a mély belvárosi udvarokon a szivattyúskút maradványa körül zöld növényzet látszik; a kikoptatott kockaköveken ugyanazok a lábak járnak, akik már egyszer meghaltak, most visszajöttek, hogy folytassák félbehagyott szerelmeiket. (Rezeda úr ezeken a reggeleken úgy képzelte a régi Pestet, hogy benne mindenki szerelemmel töltötte az időt.) Megelégedettnek, vidámnak látszott mindenki, akivel az utcán találkozott. A nyugdíjas öreg urak harmonikás nadrágjukban, fehér gallérjaikban, tekintélyes sétapálcáikkal mendegéltek a sétatér felé, ahol ebédig eltöltötték az időt; s kedélyes leereszkedéssel fogadták Rezeda úr köszöntését, mintha az valóban nagyon ifjú ember volna. A piacról hazatérő szakácsnék kosarából üdén zöldellt a petrezselyem, piroslott a kakas taréja és a szobalányok úrnőiktől tanulták a kecses járást, amidőn a tőlük ajándékba kapott francia sarkú cipőben siettek a fűszereshez és frufrus fejükkel észrevették a csinos fiatal embert, (Rezeda urat). A jóálomtól felüdült arcú polgárasszonyok régi kesztyűvel kezükön rázták ki a portörlőt a tegnapi bánattal és itt-ott már megszólalt a zongora a nyitott ablakok mögött, ahol kisasszonyok gyakorolták magukat a billentyűk fogásában.

Reggel kilenc órakor és májusban olyannak látszott a Dominó-utca, mintha senkisem töltötte volna benne álmatlanul az éjszakát, bortól, vagy szerelemtől betegen, hogy egyéb testi nyavalyákról ne is beszéljünk… A régi Pest boldog, vagyonos polgársága lakott itt, a bútorokat még a nagymamák tették helyükre, a képeket régen elporladt kezek akasztották a falra és levendula (a bolhák ellen), s egyéb ártatlan illatok voltak a szekrényekbe zárva. Ha elvisznek egy terítéket az asztalról, darab idő múlva ujjal pótolják. A plébánia-hivatalban nem apad a hívők száma, annyian házasodnak, ahányan meghalnak.

Rezeda úr boldog áhítattal nézett fel az ablakokra. Itt laknak azok az ódivatú cilinder-kalapos férfiak, bőszoknyás, kis kalapos, karcsú derekú dámák, akik a régi fametszeteken egyebet sem csináltak, mint mindig a múzeum előtt, vagy a Duna parton sétálgattak.

Itt maradtak ifjan, redőtlen ábrázattal, éberlasting cipőben, régi korok divatos dalait dúdolgatják magukban és a házibálon a negyvenes évek táncait lejtik. Erzsébet királyné koronázásakor részt vettek a pesti iparosok és kereskedők bálján és mostanában is oly áhítatosan mosolyognak, mint akkoriban, amikor Andrássy Gyula bemutatta őket Ferenc Józsefnek. Ha véletlenül el is költöztek volna darab időre a temetőkbe, mindig visszatérnek, ha unokáik a fennmaradt régi képeket nézegetik, az albumokban lapoznak, Daguer fotográfiáit előveszik, ahol diszruhájában áll a nagyapa vagy a nagymama. Óh, ezek az emberek nem ismerték az észbontó szenvedélyeket, a csúf bűnöket, a házasságtöréseket, az őrjöngő féktelen vágyakat… legalább ilyesmit nem jegyez fel róluk a méla emlékezet; mindig illatosak és áhítatosak voltak ők, mint a virágok Urnapi oltáron.

Ezekhez a férfiakhoz és asszonyságokhoz indult el egykor, huszonöt év előtt Rezeda Kázmér a Tisza mellől Budapestre. Ezeket a pestieket kereste mindig, akikről egy vidéki udvarház őszi bolthajtásai alatt a könyvekben és régi újságokban olvasgatott. A múlt század gyönyörű és ábrándos Pestjét kutatta a belváros szűk utcáiban. S boldog volt némely májusi reggelen, amikor néhány kis hangulatot vélt lepkevadászként elfogni az ódon házak között. (Óh, bár jönne szamaras kordéjával a vízárus és Dunavizet kínálgatna nyitott kapuk előtt!)

Mindig úgy érezte magát, hogy megcsalták, amint az évek folyamán mind messzebb tűnt az utcákról a régi Pest. A sok kiábrándulás, az életuntság, a magányban érkező bús gondolatok berozsdásították lelkét, mintha végkép eltűnt volna az élet folyamának lerakodó fövenye alatt az ifjú Pest és Rezeda úr. De jöttek májusi áradások, amikor a negyvenesztendős Rezeda úr felébredt, kiemelkedett lelke a porrétegből és megifjodva látta magát tükrében, mint egy lomtárból elővett képet, amelyet ügyes kéz lemosott.

Hazugság volt minden, ami eddig történt vele, amit eddig látott. Csak az utcák változtak, a boltok szaporodtak, a házak nagyra nőttek, új palotákat építettek és régi utcákat eltüntettek… de odabent a házak belsejében, a befüggönyözött ablakok mögött tovább él a régi Belváros, ápolják az ódon erkölcsöket, szokásokat. A boltok mélyében láthatatlanul, üldögélnek az egykori kereskedők és az órások ugyanúgy igazgatják az órákat, mint a hatvanév előtti Pesten. A légsúlymérő se mutat mást, valamint a kalendárium hónapjai is a régi rendben következnek. Májusban bizonyára kirándul képzeletben minden régi polgárcsalád a Gellérthegy orgonabokrai alá a nagy elemózsiás kosarakkal és a gyepen visszamaradó újságlapokat Emich Gusztáv betűivel nyomtatták. Az asszonyok fürdeni a Rudasba járnak és a víg kisasszonyok a császárfürdő aranyárnyékos platánjai alatt találkoznak a fiatalemberekkel. Sokan csodálkoznak, hogy nem hallják déli tizenkettőkor Budáról az ágyúlövést, de a harangok ugyanazon hangon kondulnak meg a temetésekre, délben és este; a budai harangoknak új lendületet ad a hegyvidék és valóban olyan messzi utat futnak be, mire átérnek Pestre, mintha a múlt századból hangoznának.

Reggeli sétájában Rezeda úr az Andrássy-útig ért és azokon a helyeken, azok előtt a modern paloták előtt, ahol nem tudta maga előtt felidézni a régi Pestet és vele a múlt idők hangulatait, szinte lehunyt szemmel ment el. Az Andrássy-ut elején azonban jól kinyitotta szemét.

A májusi ragyogásban fürdőző út Bécset juttatta eszébe, ahol darab ideig boldog volt és a Ringen karonfogva sétálgatott az ismeretlenek között.

A faburkolaton robogó kocsik között, az operai szfinxek előtt, a csinos ruházatú, gondtalan arcú járókelők mellett valóban olyan hangulatot érzett Rezeda úr, mintha egy ismeretlen, jókedvű, boldog városba tévedt volna; húsz esztendős, pénz van a zsebében, szerelem a szívében és tegnap hallott egy dalt, amely ötpercenként visszatér az emlékezetébe.

A Bajza-utcáig ment és senki sem zavarta meg jóízű hangulatában. A leveleikkel legyező fák új levegőáramlatokat hoztak az esőben megfürösztött városba, a Körönd palotái ragyogva állottak, mint a soha el nem múló gazdagság. A kitárt kapukon nem járt be a gond szürke vándorlegénye, mosolygó nők jöttek le a házak lépcsőin, hogy kesztyűiket gombolgatva tavaszi sétára induljanak. A falombokon úgy ragyogtak az esőszemek, mint a madárszemek. Mintha senkinek se volna otthon betege, szegénysége, szívtépő gondja: oly boldogan mendegéltek a sétálók az Andrássy-úton. Minden szerelmes megtalálta párját, egyetlen menyasszonyt sem hagytak cserben, mindenkinek ki van fizetve a házbére.

Egyike volt azon csodálatos napoknak, amikor az ember nem látja meg a szenvedés és bánat konokul üldögélő fekete madarait a szembejövők vállán. Az arcokat kivasalta a tettető szabólegény, a gyomrok elfelejtették a korgást, a zsebekben erszények vannak, amelyek kifogyhatatlanok. Tétovázó járásával senki sem írja fel az aszfaltra legbúsabb gondolatait, a cipősarkok hetykén kopognak, a fogatokban milliomosok nyájasan ülnek és bizonyosan szerelmes dolgokat beszélgetnek egymás között a járókelők, hisz mindig mosolyognak.

Rezeda úr más alkalommal tán fontolóra vette volna, hogy a város leghazugabb negyedébe tévedt, ahol az illemtanároktól tanulták meg a lakósok a kellemes magaviseletet, míg bensejükben éppen úgy szenvednek, szomorkodnak, jajonganak, mint a legnyomorultabbak. Észrevette volna, hogy a nők ruházkodásának gyakran gyanús az eredetük, a férfiak éjjel a börtönre gondolnak… a szegény pesti gazdagság mutogatja itt szélhámos selymeit. De ezen a napon Rezeda úrnak jó kedve volt… A kétférjes asszonyságok mellett, akik e májusi délelőttön mindkét férjüket, valamint ölebeiket is sétálni vitték, tiszteletteljes arckifejezéssel haladt el, holott tegnap még gúnyos megvetéssel nézte ezeket a mindenki által ismert pesti dámákat, akik többnyire büszkébbek voltak a szeretőjükre, mint a férjükre. Ámde ma megbocsájtás van a szívében. Bizonyosan besorozta őket azon szegény, sajnálatraméltó régi delnők közé, akik a temetőben igy védekeznek a sirhalmukra telepedett vádaskodó emlékezet előtt:

- Bocsássatok meg, hogy vétkeztem, nem tehetek róla, az uram meg nem értése, ridegsége, durvasága, hidegsége kergetett, hogy egy megértő meleg szívet keressek… Bocsássátok meg, hogy nem áldoztam fel fiatal életemet az önzésnek és szomorúságnak!

Amint a házasságtörő asszonyok évszázadok óta védekeznek. Nem haragszik a legismertebb szélhámosokra sem, akik szemérmetlen mosollyal ültek a nyitott fiákerekben. Víg és elmés gavallérok ők, a híres Zrínyi-kávéház hőseinek maradékai. A mohó, erőszakos tekintetű és szemtelen magaviseletű fiatal nők, akik szerencséjüket az utcán keresik, nem mérgesítették, mint tegnapelőtt. A jó isten árvaleánykái ők, akik a negyvenes években költőket szerettek és ápoltak. Tavaszi nap volt, Rezeda úr elandalgott, boldognak szerette volna magát érezni… A világháború előtt voltak ilyen tavaszi napok Pesten, megifjodtak az emberek, midőn a városerdő vadgesztenyefái kivirágzottak; álomvárossá lett Budapest áldozócsütörtök napján, a mely napon mindenki azt álmodhatta, amit akart. Öregek ifjúnak gondolták magukat, asszonyok megszépültek, ablakok fénylettek, tornyok ragyogtak… Lám, még az öreg Rezeda Kázmér úr is boldognak érezte magát. Elhatározta, hogy délután lóvasútra ül, végigutazik a budai utcákon, meghallgatja a földszintes korcsmaházak udvarairól kihangzó harmonikákat, megnézi, hogyan piroslik a bor és az emberek arca a veresterítékes asztaloknál; majd végigkocsizik a zugligeten, amely ünnepnap délutánokon szerelmespárokkal és vak hegedűsökkel van telve, stációt tart a város legszebb mulatóhelyén, az öreg Fácánnál és végiggondol régi ifjúságán.

II.
Pünkösd

A Fácánnál majális volt.

A tabáni és vízivárosi tornyok litániai harangszava, valamint a Retek-utcában kiragasztott zöld cédula közölte a fiatal nőkkel, hogy ezen a délutánon táncmulatság van a Fácánnál, amelyhez Piros Flórián zenekara szolgáltatja a tánczenét; a kitűnő italokról és ételekről az ismert vendéglős gondoskodik.

Eljöttek tehát a rózsaszínű és kék ruhák a budai utcák öreg házikóiból, s az ifjú fürge lábak ugyanazon nyomokba léptek a kopott kövezeten, az erdei avaron, a kanyargó gyalogúton, amelyet egykor a nagymamák hagytak hátra. A vak hegedűsök, lábatlan harmonikások, akik a keresztutaknál úgy helyezkednek el, mintha a várostól örök időkre kibérelték volna helyüket, ugyanazon nótákat vonták, amelyeket a majálisi fiatal nők anyáinak húztak, amikor azok először jártak májusban az erdőn. A szőke és barna kontyok, a hullámos hajak, a szívben repdeső jó kedvek, a pajkosodó nyelvek, a játékos szemek, a bérmálás tömjénillatát őrző fehér harisnyák, vállalkozó kis cipők, felhevült szalagok, pontosan illeszkedő harisnyakötők, álmok, szerelmek, ismeretségek, találkák és rügyező vágyak eljöttek a Fácán ódon udvarára, végigjárták a bolthajtásos folyosókat, felszaladtak a ropogó lépcsőkön, belenéztek a kopottaranyozású tükrökbe, amelyekben régi dámák arcai rejtőznek, mint a folyam mélyében az eldobott gyűrűk, amulettek…

Felcsattogtak a kedvek, mintha egy láthatatlan karmester tapsolva jelt adott volna a mulatság megkezdéséhez, a varrógép mellett töltött éjjelek remekművei, a lengedező szoknyácskák valamely fuvalom révén megmozdultak és repkedni kezdtek; a gondban, házi munkában, ódon padlók járásában megszokott leánylábak meginogtak, mint az alkonyi szélben a virágszálak; számtalan kis hegedűs telepedett a falombokra és a szívekbe és egy meleg lehelet szétfújta a Fácán felett azokat a tavaszi virágmagvakat, amelyekből a szerelem terem. A hűvös kis kezek, amelyek tán még a délelőtti mise imakönyvétől voltak hidegek, vagy fáradtak a főzőkanáltól, felmelegedtek, amint kinyúltak a táncosok felé. A jó táncosnők oly elbizakodottan vetették magukat a tánc áramlásába, mint az úszók a hullámokba. Lángban állott a szende szűz, a fogak lezárt sövényei megöl visszafojtott hangok törtek elő és Karmolin, egy öreg budai kéjenc már ott guggolt a lyuk mellett, amelyet annak a kamrának a deszkafalába fúrt, ahová a leányok ruháikat mennek megigazítani.

Eljött a majálisra Damasztiné is a leányaival és ott szokás szerint feltünést keltett.

Damasztiné, „igazgató özvegye“, mint névjegyein olvasható, azoknak a negyvenes évekbeli öreg, előkelő úri asszonyságoknak a hivatását választotta életpályául, akik egykor a régi Pesten és Budán minden utcában feltalálhatók voltak: vidéki kisasszonyokat fogadott el kosztra és kvártélyra, atyafiságos indulattal vezette a lányok nevelkedését. Zenére, francia nyelvre, illedelemre és nagyvilágias társalkodásra oktatta Damasztiné a gondjaira bízott leányokat. Sohasem szökött meg egyik se színésznőnek, vagy légtornásznőnek, ámbátor a fiatal hölgyeknek nagy kedvük van e pályákhoz. Inkább némi kis szerelmet vittek haza tornyos falusi otthonukba a Damasztiné leányai, amely szerelmek gyakran házassággal is végződtek. Sok szegény budai fiatal ember, istentől elhagyott kishivatalnok, városi tisztviselő (különösen, ha már „kinevezett“ volt,) köszönhette Damasztinénak, hogy módos feleséghez jutott. Az asszonyság tekintélynek és megbecsülésnek örvendett a vízivárosban, holott a budai anyák nem mindenben helyeselték Damasztiné nevelési módszerét. A Damasztiné kisasszonyai – a vízivárosi vélemények szerint – sokkal többet engedtek meg maguknak, mint más polgári kisasszonyok. Az „igazgató özvegye“ bizonyos mágnásos allűrökhöz szoktatta a falusi virágszálakat, különösen öltöztette őket, megengedte, hogy vasárnap délutánonként fiatal emberek jelenjenek meg a háznál és a zongora körül megforgassák a kisasszonyokat; Damasztiné aranyos fejkötőben, és bombassin-selyemruhában trónolt az összejöveteleken és nyomban észrevette, ha a kisasszonyok a fiatal emberrel a mellékszobába vonultak. A litániáról jövő budai asszonyságok megjegyzést tettek, midőn a zenétől, énekszótól, vígságtól hangos vízivárosi ház mellett elmentek. De Damasztiné azzal pipálta le őket, hogy minden esztendőben férjhez adott egy-két leányt a gondjaira bízottakból.

Természetesen a Fácánbeli majálison is a Damasztiné kisasszonyai voltak a nyertesek. Ők tudták legjobban a polkát, nem hibázták el a négyest, a valcert úgy táncolták, mintha hatvanas évekbeli katonatiszti bálokon tanulták volna. Szemükkel és legyezőjükkel úgy játszadoztak, mint a legelőkelőbb dámák az operai páholyban. A frizurájukat készítette és ruhájukat mindenféle szalagokkal diszitette Damasztiné, amihez csak neki volt ízlése.

Négy leánya volt ez idő tájt az asszonyságnak.

- Akármelyik megér egy második kerületi házat, vagy akár egy állami tisztviselőt! – mondogatta Damasztiné. Ám a leányok között volt egy bizonyos Antónia nevezetű, akiről némelyeknek (így Rezeda úrnak is) az volt a felfogása, hogy a budai ház mellett még egy sashegyi szőlőbirtokot is felér értékében.

Antónia ötven esztendeje járt a Fácánba majálisra.

Ő volt az, akiért párbajokat vívtak kék cilinder-kalapos, lila színű gérokkos, fehér pantallós gavallérok (akik manapság a családi arckép albumok ábrándos fotográfiái közül nézegetnek) fehér köpenyeges katonatisztekkel. Ő ment végig pillangós cipőiben azoknak az öreg embereknek a mellényén, akik manapság félig megvakulva és szótlanul tartják kezüket poharaikon a szarvas- és kereszt-téri kis korcsmák sötét, pókhálós sarkaiban. Ő hagyta ott ibolyaillatát a Fő-utcai templom előtt a padokon, hogy még napjainkban is megszerelmesedik a fiatal ember. A Bástya-sétányon ő andalgott alkonyatokon, míg lenn egy kis udvari korcsmában a Seckingeni Trombitás dalát fújja valaki. Az ő lábát érezték a régi cukrászda szűk asztalkáinál a gavallérok. Ő jutott eszükbe a magányos férfiaknak, midőn a Mátyástemplomon toronyzene volt. Ő pergette a varrógépet zöld cserepes növénnyel berakott ablak megett, a félig földbe süllyedt tabáni házikóban. Ő róla álmodtak szegény, kopott költők, midőn a budai leányt ábrázolták munkájukban.

Ő ment fel szelíden a holddal a Gellérthegyre, az ő szava hangzott a tabáni torony harangzengésében, ő könyökölt ki a magas ablakon midőn az őszi bortól boldoggá és boldogtalanná lett fiatalemberek éjszaka énekeltek a mély utcában, ő csalogatta maga után a bolyongókat a jezsuita-lépcsőn, ő kapta azokat a szerelmes leveleket, amelyeket csendes délutánokon valakinek írni szeretnének a költők, ő ment oly illatosan vasárnap délelőtt a templomba, mint a májusi oltárok, őt dicsérték a régi terek, kanyargós utcák, mohos házak a pestiek előtt, akik némi kis romantikát szívni mennek át Budára (nővel a karjukon, vagy nő nélkül a szívükben), ő jutott eszükbe a köszvényes öreg uraknak a császárfürdő platánjai alatt, amikor a bosnyák katonazenekar déli zenét játszik, ő volt az a nő, akit sohasem lehet elfelejteni és mindig ifjan, üdén, bájmosollyal áll a férfiak szíve oltárán.

Rezeda úr azt hitte, hogy már nagyon régen ismeri Antóniát, vagy legalábbis anyját, vagy nagyanyját vitte sétálni, táncolni, kísérte templom után, csalogatta a meredek erdei úton, amely a Svábhegyre visz és kellő időben megtalálta a vigasztaló hangokat, vagy a mulatságos szófordulatokat.