részlet

Fordította

Berta Ádám

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Colum McCann: Let the Great World Spin

Random House, 2009

Második, javított kiadás

Copyright © Colum McCann, 2009

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Berta Ádám, 2013, 2023

Minden jog fenntartva

A borítón Richard Sandler CC Train, NYC (1985) című képe látható

Borítófotó © Richard Sandler

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

ISBN 978 963 518 093 6

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Johnnak, Franknek, Jimnek

és persze Allisonnak

„Mindazok az életek, amelyeket leélhetnénk, mindazok az emberek, akiket sosem fogunk megismerni, mindenütt ott vannak. Ez teszi ki a világot.”

(Aleksandar Hemon: The Lazarus Project)

Aki látta, elakadt a szava

Annak, aki látta, elakadt a szava. A Church Streeten. A Libertyn. A Cortlandten. A West Streeten. A Fultonon. A Vesey-n. Csönd lett, szörnyű és szépséges, s ez vált hallhatóvá. Egyesek először azt hitték, hogy biztos csak a fény játéka, valami időjárási jelenség, véletlen árny vetült oda. Mások arra gondoltak, hogy ez lehet a tökéletes városi vicc – ácsorogni és fölfelé mutatni, amíg össze nem csődülnek az emberek, tekergették a fejüket, bólogattak, helyeseltek, míg végül már mindenki az odafent levő semmit bámulta, mintha egy Lenny Bruce-geg végére várnának. De minél tovább nézték, annál biztosabbak lettek benne. A férfi az épület legszélén állt, alakja kirajzolódott a szürke reggelben. Talán ablakmosó. Vagy építkezési munkás. Vagy ugró.

Ott fent, száztíz emelet magasban, tökéletesen mozdulatlanul, sötét játékszer a felhős égbolt előtt.

Csak bizonyos szögből látszott, úgyhogy aki nézte, annak utcasarkokon kellett megtorpanni, rést találni az épületek között, vagy kikevergőzni az árnyékok közül, hogy szabad rálátást találjon, amelyet nem akadályoznak szegélypárkányzatok, vízköpők, mellvédek, tetőperemek. Még egyikük sem látta tisztán, mire szolgál a kötél, amely a férfi lábától indulva kötötte össze a két tornyot. Inkább az emberalak látványa tartotta őket ott, miatta nyújtogatták a nyakukat a balsors ígérete és a szokványos csalódás között hányódva.

Ez volt a nézők dilemmája: nem akartak várni a semmire, hogy valami idióta ott áll a tornyok közti meredélynél, de nem is akartak lemaradni a pillanatról, ha megcsúszik, vagy letartóztatják, vagy ha kinyújtott karral leugrik.

A nézők körül a város ugyanúgy zajongott tovább, mint mindennap. Kocsik dudáltak. Komp fütyült. A metró zakatolt. Az M22-es busz a járdaszegélyhez kanyarodott, fékezett, lezöttyent egy kátyúba. Szálló csokoládépapír ütközött egy tűzcsapnak. Taxiajtók csapódtak. Kis szemétdarabok küzdöttek a sikátorok legsötétebb szegleteiben. Tornacipők találták meg a legalkalmasabb talpalatnyi helyet. Bőr aktatáskák súrlódtak nadrágszárakhoz. Pár esernyőhegy koccant a járdához. Forgóajtók löktek beszélgetésfoszlányokat az utcára.

De a bámészkodók az összes hangot egyetlen zajba sűríthették volna össze, s még mindig nem hallottak volna valami sokat: még mikor káromkodtak, azt is csendben, hódolattal tették.

Azon kapták magukat, hogy kis csoportokba verődtek a Church és a Dey sarkán a közlekedési lámpák mellett; összegyűltek Sam borbélyüzletének ponyvája alatt; a Charlie’s Audio kapujában; feszes kis csoportként a St. Paul kápolna kerítése mellett; nyomakodtak, hogy helyet kapjanak a Woolworth Buildingben az ablakoknál. Ügyvédek. Liftesfiúk. Takarítók. Konyhások. Gyémántkereskedők. Halárusok. Szomorú, szakadt farmeres kurvák. Mindenkit megerősített a többiek jelenléte. Gyorsírók. Kereskedők. Kifutófiúk. Szendvicsemberek. Megélhetési kártyások. A gáz- és villamosművek emberei. Telefon-karbantartók. A Wall Street. Egy lakatos a furgonjában a Dey és a Broadway sarkán. A Westen egy lámpaoszlopnak támaszkodva pihenő biciklisfutár. Vörös képű alkesz, aki a kora reggeli célzóvízre hajt.

A Staten Islandről is megpillantották. A West Side húsraktáraiból is. Aztán a Battery Park új felhőkarcolóiból. A Broadway hosszában álló kézikocsiktól, amelyek reggelit árulnak. Lentről a térről. Magukból a tornyokból.

Egyeseket persze hidegen hagyott a felhajtás, nem voltak hajlandók izgatni magukat. Reggel hét negyvenhét volt, és túlzottan pörögtek, semhogy az íróasztalon, a tollon, a telefonon kívül bármi is lekösse őket. Feljöttek a metrómegállókból, kiszálltak a limuzinokból vagy a buszból, és azon nyomban átvágtak az utcán, nem voltak hajlandók bámészkodni. Új nap, új fájdalom. De ahogy elhaladtak a kis csoportosulások mellett a tolongásban, kezdtek lassítani. Néhányan meg is álltak, vállat vontak, kényelmesen odafordultak, a sarokra mentek, nekiütköztek más bámészkodóknak, lábujjhegyre emelkedtek, kibámultak a tömeg fölött, aztán egy „hű”-vel vagy „basszus”-sal vagy „Jézus atyaúristen”-nel adtak hírt magukról.

Az odafönt álló férfi merevnek tűnt, rejtélye mégis mozgásban maradt. A déli torony kilátóteraszának korlátján túl állt – mintha bármelyik pillanatban nekirugaszkodhatna.

Alatta magányos galamb libbent le a Federal Office Building felső szintjéről, mintha megelőlegezné az esést. A bámészkodók egy részének megragadta tekintetét a mozgás, és követték a szürke csapkodást az álldogáló férfi apró figurája előtt. A madár egyik ereszcsatornától a másikig suhant, és a bámészkodók ekkor vették észre, hogy az irodák ablakaiból mások is csatlakoztak hozzájuk, felhúzták a redőnyöket, és néhány ablakot ki is nyitottak. Nem láttak mást, csak pár könyököt és ingujjat vagy könyökvédőt, de aztán volt, aki a fejét is kidugta, vagy két kézzel igyekezett még feljebb nyomni a tolóablakot. A közeli felhőkarcolók ablakaiba is alakok gyűltek, hogy kinézzenek – ingujjas férfiak és élénk színű blúzt viselő nők, akik elvarázsolt kastélybeli jelenésekként imbolyogtak.

Még magasabban egy időjárás-előrejelző helikopter bedőlt, és fordulót hajtott végre a Hudson fölött – pukedlizve a ténynek, hogy amúgy is hűvös és felhős lesz ez a nyári nap –, és a rotorok a West Side raktárépületei fölött vertek ritmusra. A helikopter, először úgy tűnt, csálén áll, és egy kis oldalsó tolóablak kinyílt, mintha a gépnek levegőre volna szüksége. A nyitott ablakban lencse tűnt fel. Villant egyet. Egy pillanat múlva a helikopter szépen korrigált, és átszelte az előtte megnyíló távolságot.

A West Side-i autópályán néhány zsaru felkapcsolta villogóját, gyorsan az autópálya-kijárathoz száguldottak, és még delejesebbé tették a reggelt.

Feszültség töltötte be a levegőt a bámészkodók körül, és – most, hogy a dolog a szirénázás által immár hivatalossá is vált – csevegni is kezdtek egymással, egyensúlyuk borotvaélen táncolt, nyugalmuk szertefoszlott, egymáshoz fordultak, és tanakodni kezdtek, hogy ugrani fog-e, lezuhan-e, végigaraszol-e a peremen, hogy ott dolgozik-e, egyedül van-e, ő-e a csalétek, egyenruhát visel-e, van-e valakinél távcső? Vadidegenek fogták meg egymás könyökét. Szitkozódtak egymás közt, ez egy elfuserált rablás, suttogták, a férfi valamiféle macskaember, betörő, aki túszt ejtett, arab, zsidó, ciprusi, az IRA tagja, hogy ez a mutatvány valójában csak reklám, nagyvállalati lehúzás, Igyon több Coca-Colát, Egyen több Fritost, Szívjon több Parliamentet, Fújjon több Lysolt, Imádja Jézust jobban. Vagy hogy a férfi tüntető, és mindjárt kifüggeszt egy transzparenst, lelógatja a torony pereméről, hagyja, hadd lobogjon a szélben, mint valami óriási, égbe teregetett ruha – Nixon azonnal mondjon le! Ne felejtsd el Vietnámot, Sam! Függetlenséget Indokínának! –, aztán meg valaki azt mondta, sárkányrepülő lehet, vagy ejtőernyős, és a többiek mind nevettek, de megzavarta őket a férfi lábánál levő kábel, és a mormogás újraindult, káromkodás és sugdolózás csapott össze, amit az erősödő szirénázás is gyarapított, ettől még jobban dobogott a szívük, és a helikopter helyet talált magának a tornyok nyugati oldalánál, miközben lent a Világkereskedelmi Központ előcsarnokában a zsaruk átrohantak a márványtermen, a civil ruhások előrántották jelvényüket az ing alól, és tűzoltókocsik álltak be a térre, kék-piros villódzott az üvegen, és egy platós teherkocsi érkezett kosaras daruval, kövér kereke felugratott a járdára, valaki nevetett, ahogy a kosár oldalvást kihajtogatta magát, a sofőr felnézett, mintha a kosár fel tudna nyúlni oda, abba az egész bánatosan óriási távolba, és a biztonsági őrök az adóvevőjükbe kiabáltak, és az egész augusztusi reggel ki volt teregetve, és a bámészkodók földbe gyökerezett lábbal álltak, és egy darabig nem lehetett sehova menni, a hangok crescendóig emelkedtek, mindenféle akcentus, egy bábel, amíg egy apró, vörös hajú férfi a Church Street-i Home Title Guarantee Companyben felhúzta az irodaablakot, a párkányra könyökölt, kihajolt, és beleharsogta a távolba: csináld már, seggfej!

Csend lett, mielőtt kitört a nevetés, eltelt egy pillanat, mire a bámészkodók megemésztették, tisztelettel fogadták a férfi tiszteletlenségét, mert titkon sokan ennek érezték – Csináld már, az istenedet! Csináld! –, aztán elszabadult a szóáradat, kérdések és válaszok, úgy tűnt, az ablakpárkánytól egész a járdáig fodrozódik, végig a Fulton sarkán az úttesten húzódó repedésig, a háztömb mentén végig a Broadwayn, ahol cikcakkban a Johnon haladt, körbekerült a Nassau felé, és ment tovább, nevetésdominó, de él volt benne, vágyódás, csodálat, és sok bámészkodó borzongva jött rá, hogy függetlenül attól, mit mondanak, valóban tanúi akartak lenni a nagy zuhanásnak, látni akarták, ahogy valaki abból a távolságból röpül lefelé, eltűnik a szemük elől, hadonászik, a földnek csapódik, és elektromosságot, jelentést ad ennek a szerdának, ahhoz, hogy mindannyian egy nagy családdá váljanak, egy milliszekundum botlásra van szükségük, miközben mások – akik azt akarták, hogy maradjon, a kötélhez tapadjon, eggyé váljon a tető peremével, de ne tovább – most képesnek érezték magukat arra is, hogy undorodjanak a kiabálóktól: azt akarták, hogy a férfi mentse magát, lépjen vissza az ég helyett a zsaruk karjába.

Most már be voltak pöccenve.

Ráizgultak.

Eldöntötték, hol a határ.

Csináld, seggfej!

Ne tedd!

Odafent mozgás támadt. Sötét ruhájában minden rezzenés számított. Előrehajolt, kétrét görnyedt, mintha a cipőjét vizsgálná, akár egy ceruzanyom, amelynek nagyját kiradírozták. Egy ugró testtartása. És aztán látták. A bámészkodók csendben álltak. Még azok is, akik előzőleg azt akarták, hogy a férfi ugorjon, érezték, hogy megdermed a levegő. Visszahúzódtak és felnyögtek.

Egy test vitorlázott ki a levegőbe.

A férfi eltűnt. Megtette. Egyesek keresztet vetettek. Becsukták a szemüket. Várták a puffanást. A pörgő, megakadó, továbbperdülő, szél dobálta testét.

Aztán egy kiáltás a bámészkodók közül, női hang: úristen, te úristen, egy ing az, csak egy ing.

Zuhant, zuhant, zuhant, igen, egy pólóing csapongva, aztán tekintetük még a levegőben magára hagyta a ruhadarabot, mert fenn a magasban a férfi felegyenesedett az addigi kuporgásból, és a fenti zsaruk és a lenti bámészkodók újra elcsendesedtek, érzelmi roham gyűrte le őket, mert a hajolásból felálló férfi hosszú, vékony rudat tartott kezében, rázogatta, próbálgatta a súlyát, le-föl lóbálta a levegőben, hosszú, fekete rudat, olyan hajlékonyt, hogy a vége himbálózott, és a férfi tekintete a túlsó toronyra tapadt, amelyet még mindig állványozás borított, mint egy sebzett tárgyat, amely arra vár, hogy odaérjenek hozzá, és most nyert értelmet mindenki számára a lábánál levő drótkötél, és akármi más lesz is még itt, most már nincs esélyük, hogy elinduljanak innen, nem lesz reggeli kávé, se cigi a tárgyalóban, se fesztelen csoszogás a szőnyegen; a várakozás varázslatossá vált, és figyelték, hogyan emeli fel a férfi sötét kötéltáncos cipőbe bújtatott lábát, mint aki langyos, szürke vízbe készül lépni.

Lent minden bámészkodó egyszerre fojtotta vissza lélegzetét. Hirtelen ugyanabban a hangulatban osztoztak. Odafönt a férfi ige volt, amelyet láthatólag ismertek, noha korábban még nem hallották.

Ekkor kilépett.

ELSŐ KÖNYV

Minden tiszteletem a mennyeknek, de én szeretek itt lenni

Sok dolgot imádtunk öcsémmel, Corrigannel anyánkban, és az egyik az volt, hogy milyen klassz zenész. Kisrádiót tartott a Steinway tetején dublini házunk nappalijában, és vasárnap délutánonként, miután befogtuk az állomásokat, amiket csak tudtunk, a Radio Éireannt vagy a BBC-t, anyánk felemelte a zongora lakkozott elülső fedelét, szétterítette ruháját a faülőkén, és emlékezetből próbált lejátszani egy-egy darabot: jazz-riffek, ír balladák, és ha megtaláltuk a megfelelő állomást, régi Hoagy Carmichael-számok. Anyánk természetes érzéssel játszott, még ha szenvedett is a kezével, amely korábban sokszor eltört. Sosem tudtuk meg, hogyan törte el: ezt hallgatás övezte. Mikor befejezte a játékot, mindig finoman dörgölte a csuklóját. Akkoriban azt gondoltam, hogy a hangok még mindig rezegnek a csontokban, mintha át tudnának szökkenni egyikből a másikba a törés fölött. Ennyi év után még mindig be tudok ülni azoknak a délutánoknak a múzeumába, és felidézem a szőnyegen átszűrődő fényt. Időnként anyánk mindkettőnket átkarolt, aztán vezette a kezünket, hogy keményen lecsaphassunk a billentyűkre.

Gondolom, többé már nem divat, hogy az ember úgy felnézzen az anyjára, ahogy mi tettük öcsémmel annak idején, az ötvenes évek közepén, amikor az ablak alatt többnyire csak a szél és a tenger zenélt. Az ember réseket keres a páncélzaton, a zongoraszék egyik lába rövidebb, mint a másik; szomorúságot, amely eltávolít bennünket anyánktól; de az igazság az, hogy jól éreztük magunkat együtt mind a hárman, és ez sosem volt olyan egyértelmű, mint azokon a vasárnap estéken, amikor az eső szürkén hullott a Dublini-öböl fölött, és újult erővel, sivítva rontott az ablaküvegnek a szél.

Sandymounti házunk az öbölre nézett. Rövid kocsibejárónkat felverte a gaz, volt egy szögletes gyepünk és fekete kovácsoltvas kerítésünk. Ha átmentünk az úton, megállhattunk a kanyargós tengerparti védőgáton, és elnézhettünk jó messzire, az öböl túloldalára. Az út végén egy csoport pálmafa nőtt. Ahogy ott álltak, kisebbek és satnyábbak voltak, mint a másutt növő pálmák, de attól még egzotikusak, mintha hívogattak volna, hogy menjünk nézni a dublini esőt. Corrigan a falon ült, kopácsolta a sarkával, és a sík part fölött a vizet nézte. Már akkor is tudhattam volna, hogy a tenger belé van írva, hogy lesz valamiféle elválás. Bekúszott a dagály, és a víz megvastagodott a lába alatt. Esténként elgyalogolt az úton a Martello-tornyon túlra, az elhagyott közfürdőkig, ahol szélesre tárt karral a védőgát tetején egyensúlyozott.

Hétvégén délelőttönként anyánkkal csatangoltunk, bokáig süppedve a sekély vízbe, és visszanéztünk, hogy lássuk a házsort, a tornyot és a kéményekből gomolygó füstöt. Két hatalmas, piros-fehér erőműkémény törte meg a horizontot kelet felé, de a többi lágy görbület volt, sirályok a levegőben, Dún Laoghaire-i postahajók, felhőfoszlányok a horizonton. Apály idején a homoksáv hullámos volt, és az ember néha negyed mérföldet is gyalogolhatott rajta elszigetelt víztócsák meg régi kacatok, hosszú hüvelykagylók és ágykeretek közt.

A Dublini-öböl a városhoz hasonlóan patkóforma, hullámverése lassú, de figyelmeztetés nélkül meg tudott változni. Viharban a víz egyszer-másszor nekicsapódott a falnak. A tenger, ha megérkezett, maradt is. Házunk ablakait sókéreg borította. Az ajtón a kopogtató rozsdától vöröslött.

Amikor ronda, szeles idő volt, a lépcsőn ültünk, Corrigan és én. Orvos apánk évekkel korábban otthagyott bennünket. Hetente egyszer a postaládában találtunk egy csekket londoni postabélyegzővel. Üzenet sosem jött, csak a csekk, amelyet egy oxfordi bank fedezett. A csekk megpördült estében. Szaladtunk, hogy odavigyük anyánknak. Ő a konyhai ablakpárkányon álló virágcserép alá csúsztatta a borítékot, ami aztán másnapra eltűnt. Soha nem került szóba.

Ezen kívül az egyetlen apánkra utaló jel a régi öltönyeivel és nadrágjaival teli szekrény volt anyánk hálószobájában. Corrigan kitárta az ajtót. Ültünk a sötétben az érdes faburkolatnak vetett háttal, és lábunkat apánk cipőjébe bújtattuk, zakóujjai fülünkhöz értek, éreztük mandzsettagombjai hűvösét. Egy délután anyánk ránk talált, amikor beöltöztünk szürke öltönyeibe, ujjukat felgyűrtük, a nadrágot gumiszalaggal tartottuk a helyén. Apánk túlméretezett bakancsaiban masíroztunk fel-alá, amikor anyánk megjött, dermedten állt az ajtóban, és olyan csönd lett a szobában, hogy hallottuk a radiátor kattogását.

– Jól van – mondta anyánk, és elénk térdelt a padlóra. Szája vigyorra húzódott, ami láthatólag fájdalommal töltötte el. – Gyertek ide. – Mindkettőnket arcon csókolt, hátsónkra paskolt. – Most futás. – Kicsusszantunk apánk régi ruháiból, otthagytuk őket a földre szórva.

Aznap éjjel hallottuk a vállfák csendülését, ahogy anya felakasztotta az öltönyöket.

Az évek során megvoltak a szokásos dühkitörések és orrvérzések és letört hintalófejek, s anyánknak a szomszédok suttogását is tűrnie kellett, néha pedig még a helybeli özvegyemberek figyelmét is, de azért többnyire kényelmesen nyúltak el előttünk a dolgok: nyugodt, tágas homokos szürkeség tárult elénk.

Corrigannel közös hálószobánk a vízre nézett. Csendben történt, most mégsem tudom felidézni, hogyan: ő, aki két évvel fiatalabb volt, megszerezte magának a felső ágyat. Hason feküdt, az ablakon kinézett a sötétbe, imáit mondta – szendergő verseknek nevezte őket – gyors, éles ritmusban. Saját gyártmányú varázsigék voltak, számomra jórészt érthetetlenek, furcsa kis kacajokkal és hosszú sóhajokkal. Minél jobban álomba ringatta magát, annál ritmikusabbá váltak imádságai, afféle jazz lett belőlük, bár néha hallottam, hogy közben átkozódik, és eltávolodnak szavai a szentségtől. Én a katolikus slágerparádét ismertem – a Miatyánkot, az Üdvözlégyet –, semmi többet. Visszahúzódó, csöndes gyerek voltam, és Isten mindig is untatott. Belerúgtam Corrigan ágyába alulról, erre egy időre elhallgatott, de aztán megint rákezdte. Néha reggel arra ébredtem, hogy mellettem van, átöleli a vállam, emelkedő-süllyedő mellkassal suttogja imáit.

Odafordultam hozzá.

– Jézusom, Corr, fogd be.

Öcsém világos bőrű, sötét hajú, kék szemű volt. Az a fajta gyerek, akire mindenki rámosolyog. Csak ránézett valakire, az máris megszólította. Mindenki odavolt érte. Az utcán összeborzolták a haját a nők. A munkások finoman megbökték a vállát. Fogalma sem volt róla, hogy a jelenléte erőt ad az embereknek, boldoggá teszi őket, valószínűtlen sóvárgást csal ki belőlük – ő csak haladt előre anélkül, hogy ennek tudatában lenne.

Tizenegy éves koromban egyik éjjel arra ébredtem, hogy hideg fuvallat ér fölém. Az ablakhoz botorkáltam, de csukva volt. A villanykapcsolóhoz nyúltam, és a szoba sárga fénybe borult. A szoba közepén egy alak görnyedt.

– Corr?

Még mindig áradt a testéből a kinti hideg. Vörös volt a képe. Haján a köd nedvessége ült. Cigarettaszaga volt. Ajkához emelte ujját, hogy csöndre intsen, és felmászott a falétrán.

– Feküdj vissza – suttogta fentről. Még mindig cigiszag terjengett a levegőben.

Reggel leugrott az ágyról, pizsamája fölött vastag anorákját viselte. Reszketve nyitotta ki az ablakot, és az ablakpárkányon verte le a cipőjére tapadt homokot a kertbe.

– Hova mentél?

– Csak ki a vízhez – mondta.

– Dohányoztál?

Elfordította fejét, és fázósan dörzsölgette karját.

– Nem.

– Tudod, hogy nem lenne szabad dohányoznod.

– Nem dohányoztam – mondta.

Aznap délelőtt anyánk elsétált velünk az iskoláig, bőr iskolatáskánk a vállunkon lógott. Jeges szél söpört végig az utcán. Az iskola kapujánál anyánk fél térdre ereszkedett, átkarolt bennünket, megigazította a sálunkat, és egymás után megcsókolt bennünket. Amikor felállt, hogy elinduljon, pillantása megakadt valamin az út túloldalán, a templom kerítésénél: egy nagy, piros takaróba bugyolált sötét alakon. A férfi felemelte kezét, intett. Corrigan visszaintegetett.

Ringsend környékén rengeteg öreg részeges volt, de anyám láthatólag megütközött a látványon, és egy pillanatra belém hasított, hogy itt valami titok lappanghat.

– Ki az, anya? – kérdeztem.

– Futás – mondta. – Majd iskola után megbeszéljük.

Öcsém szó nélkül lépkedett mellettem.

– Ki az, Corrie? – ütöttem hátba. – Ki az?

Eltűnt a tanterme felé.

Egész nap a padban ültem, rágtam a ceruzám, és tűnődtem – látomás egy elfelejtett nagybácsiról, vagy hogy apánk valahogy visszajött, és nincs pénze. Abban az időben semmi nem volt túl a lehetséges határain. A tanterem végében függött a falióra, de ha jó szögből néztem bele a mosdókagyló fölötti lepattogzott tükörbe, követni tudtam a visszafelé járó mutatókat. Amikor megkondult a harang, már kint voltam a kapunál, de Corrigan kerülővel ment haza, rövid léptekkel araszolt át a házak között, el a pálmafák mellett, végig a tengeri fal mentén.

A felső ágyon puha, barna papírcsomag várta. Odalöktem neki. Vállat vont, végigsimított a spárgán, próbaképp meghúzta. Egy másik takaró volt benne, egy puha, kék gyapjú. Öcsém széthajtogatta, aztán hagyta, hogy hosszában lehulljon, felnézett anyánkra, és bólintott.

Ő végigsimított öcsém arcán, és így szólt:

– Soha többet, megértetted?

Több szó nem esett, amíg két évvel később el nem ajándékozta azt a takarót is egy másik hajléktalan részegesnek egy másik fagyos éjszakán, fent a csatornánál egyik késő esti sétája közben, amikor lesettenkedett a lépcsőn, és kiment a sötétbe. Egyszerű egyenlet volt: másoknak nagyobb szükségük van a takaróra, mint neki, ő pedig kész elviselni a büntetést, ha arra kerül sor. Ez volt a legkorábbi jele annak, hogy mi lesz öcsémből, és amit később a New York-i kitaszítottak – ringyók, piti tolvajok, reményvesztettek – közt láttam, akik mind úgy csüggtek rajta, mintha ő valami Isten ajándéka lenne abban a szarkupacban, amely valójában a világ.

Corrigan korán – tizenkét-tizenhárom évesen – elkezdett hetente egyszer berúgni, péntek délutánonként, iskola után. Futott Blackrockban a kaputól a buszmegállóhoz, iskolai nyakkendője félrecsúszott, blézere összecsavarva, én meg hátramaradtam az iskolai pályán, és rögbiztem. Láttam, ahogy felugrik a 45-ösre vagy a 7A-ra, és a hátsó ülés felé tart, miközben a busz elhúz.

Corrigan szerette azokat a helyeket, ahova nem ér el a fény. A dokkok környékét. A tömegszállásokat. A sarkokat, ahol töröttek a macskakövek. Gyakran ücsörgött a részegekkel a Frenchman’s Lane-en meg a Spencer Row-n. Vitt magával egy palackot, körbeadta. Ha visszaért hozzá, széles mozdulattal meghúzta, keze fejével törölte meg a száját, mintha gyakorlott iszákos volna. Bárki láthatta, hogy nem igazi piás – nem kereste az alkalmat, csak akkor ivott a palackból, amikor sorra került. A gonoszabb részegesek kinevették, de nem izgatta. Persze kihasználták. Ő is csak egy taknyos volt a sok közül, aki kipróbálja, milyen a nincsteleneknek, de volt pár penny a zsebében, és mindig hajlandó volt adni – őt küldték az italboltba szeszért vagy a sarki boltba szálanként kapható cigarettáért.

Volt, hogy zokni nélkül jött haza. Máskor ing nélkül, és felrohant a lépcsőn, mielőtt anyánk elkaphatta volna. Megmosta fogát és arcát, aztán lejött felöltözve, kicsit csillogott a szeme, de nem volt annyira részeg, hogy lebukjon.

– Hol voltál?

– Istent szolgáltam.

– És anyádnak gondját viselni nem Isten szolgálata? – Anyánk megigazgatta öcsém gallérját, ő meg vacsorához ült.

Egy idő után kezdett beilleszkedni a kitaszítottak és elesettek közé, beolvadt a háttérbe, elvegyült közöttük. Velük gyalogolt a Rutland Street-i tömegszállásig, és támasztotta a falat. Meghallgatta történeteiket: hosszú, terjengős sztorikat, amelyek, úgy tűnt, egy teljesen másféle Írországban gyökereznek. Számára inaskodás volt ez: úgy rámászott a nyomorukra, mintha birtokba akarná venni. Ivott. Dohányzott. Soha nem említette apánkat se nekem, se másnak. De tudtam, hogy ott van, ott az apánk, aki lelépett. Corrigan vagy sherrybe fojtotta őt, vagy kiköpte, mint a nyelvére tapadt dohányszemcsét.

Azon a héten, amikor betöltötte a tizennégyet, anyám elküldött, hogy keressem meg: nem volt otthon egész nap, ő meg tortát sütött neki. Esti szemerkélés áztatta Dublint. Elhaladt egy lovas kocsi, dinamós lámpája világított. Figyeltem, ahogy patkódobogás közepette végigmegy az utcán, gombostűnyi fénye szétterül. Ilyenkor utáltam a várost – semmi kedve nem volt kikeverednie saját szürkeségéből. Elgyalogoltam az ágyat és reggelit kínáló házak, a régiségkereskedések, a gyertyakészítők és a liturgikus érmék öntödéi mellett. A tömegszállást fekete kapu jelölte, kovácsoltvas csúcsai hegyesek voltak. Hátulra kerültem, ahol a szemeteseket tartották. Egy lyukas csőből esővíz csöpögött. Felléptem egy halom ládára meg kartondobozra, és a nevét kiabáltam. Amikor rátaláltam, olyan részeg volt, hogy állni sem bírt. Megragadtam a karját.

– Szia – mondta mosolyogva. Nekiesett a falnak, és elvágta a kezét. Állt, a tenyerét bámulta. A vér lecsorgott a csuklójára.

Az egyik fiatalabb piás – piros rövid ujjút viselő, kinyalt tizenéves – feléje köpött. Ez volt az egyetlen alkalom, hogy Corrigant ütni láttam. Célt tévesztett, de röpült a kezéről a vér, és már akkor, miközben néztem, tudtam, hogy ezt a pillanatot sosem fogom elfelejteni, Corrigan dülöngél, vércseppjei a falra spriccelnek.

– Pacifista vagyok – mondta akadozó nyelvvel.

Végigmentem vele a Liffey-n, elhaladtunk a szeneshajók mellett, és beértünk Ringsendre, ahol az Irishtown Road-i régi nyomóskútnál lemostam a kezét. Két kezébe fogta az arcom.

– Köszönöm, köszönöm.

Amikor a házunkhoz vezető Beach Roadra értünk, sírva fakadt. Sűrű sötétség borult a tengerre. Az útszéli pálmákról esőcseppek hullottak. Kivonszoltam a homokból.

– Puhány vagyok – mondta. Kabátujjával megtörölte arcát, cigarettára gyújtott, aztán addig köhögött, míg hányni kezdett.

A ház kapujánál felnézett az anyánk hálószobájában égő lámpára.

– Ébren van?

A kocsibejárón araszolva lépkedett, de ahogy beért, felrohant a lépcsőn, egyenesen anyánk karjába. Ő persze érezte Corriganen a pia- és dohányszagot, de nem szólt semmit. Megeresztette a fürdővizet, és leült az ajtó elé. Először némán kinyújtotta lábát a lépcsőfordulóban, aztán az ajtófélfára hajtotta fejét, és felsóhajtott: mintha ő is fürdőt venne, kinyújtózna a napok felé, amelyekre még emlékezni kell majd.

Öcsém felöltözködött, kilépett a lépcsőfordulóba, és anyánk törülközővel szárazra dörgölte a haját.

– Ugye, többé nem iszol, szívem?

Corrigan rázta a fejét, hogy nem.

– Péntekenként szobafogság. Ötre itthon vagy. Hallod?

– Jó, rendben.

– Most ígérd meg.

– Isten engem úgy segéljen.

Vérben forgott a szeme.

Anyánk megcsókolta a haját, és magához húzta.

– Odalent van a tortád, szívem.

Corrigan két hétig szüneteltette a pénteki murikat, de hamarosan újra találkozni kezdett a piásokkal. Rituálé volt, amelyről nem tudott lemondani. A kitaszítottaknak és elesetteknek szükségük volt rá, vagy legalábbis akarták őt – számukra öcsém egy tébolyult, hihetetlen angyal volt. Még mindig ivott velük, de már csak különleges alkalmakkor. Legtöbbször józan maradt. Úgy képzelte, hogy ezek az emberek valamiféle Édent keresnek, és amikor isznak, oda térnek vissza, de odaérve nem képesek maradni. Nem próbálta meggyőzni őket, hogy hagyják abba. Nem vallott volna rá.

Talán könnyű lett volna nem kedvelnem Corrigant, fivéremet, aki életet vitt az emberekbe, de valami miatt nem lehetett nem szeretni őt. A boldogság volt a témája – hogy mi az, és hogy mi nem lehet az, hogy hol találhatna rá, és hogy hova tűnt.

Tizenkilenc éves voltam, Corrigan pedig tizenhét, amikor anyánk meghalt. Rövid, gyors küzdelem a veserákkal. Utolsó szava az volt, sose felejtsük el behúzni a függönyt, hogy a nap ne szívja ki a nagyszobaszőnyeget.

A nyár első napján vitték be a St. Vincent kórházba. A mentőkocsi nedves nyomokat hagyott a tengerparti úton. Corrigan dühödten biciklizett utána. Betegekkel teli, hosszú kórteremben helyezték el. Külön szobát szereztünk neki, és teleraktuk virágokkal. Váltva ültünk az ágya mellett, fésültük hosszú, száraz tapintású haját. Csomókban jött ki a fésűvel. Ekkor éreztük rajta először, hogy valami megcsalta: teste cserbenhagyta. Az ágy melletti hamutartó tele lett hajjal. Abba a gondolatba kapaszkodtam, hogy ha sikerül megtartanunk hosszú, ősz tincseit, akkor minden úgy lesz, ahogy régen volt. Csak ennyire telt tőlem. Három hónapig élt még, aztán egy fényárban úszó szeptemberi napon távozott el.

Ültünk a szobában, és vártuk, hogy a nővérek megjöjjenek, és elvigyék. Corrigan egy hosszú ima közepén járt, amikor árnyék tűnt fel az ajtóban, ott a kórházban.

– Helló, fiúk.

Apánk gyásza angol akcentust viselt. Hároméves korom óta nem láttam. Fénypászma esett rá. Sápadt volt, és görnyedt. Feje búbját alig borította haj, de szeme áttetsző kék volt. Levette kalapját, és melléhez fogta.

– Sajnálom, srácok.

Odamentem hozzá, és kezet ráztunk. Riadtan láttam, hogy magasabb vagyok nála. Megragadta és megszorongatta a vállam.

Corrigan hallgatott a sarokban.

– Rázz kezet velem, fiam – mondta apánk.

– Honnan tudtad, hogy beteg?

– Gyerünk, rázd meg férfiember módjára.

– Mondd meg, honnan tudtad.

– Most kezet rázol velem, vagy nem?

– Ki mondta el?

Apánk előre-hátra rugózott a sarkán.

– Hát miféle gyerek az, aki így bánik az apjával?

Corrigan hátat fordított neki, csókot nyomott anyánk hideg homlokára, aztán szó nélkül távozott. Csattanva zárult az ajtó. Rács árnyéka keresztezte az ágyat. Az ablakhoz mentem, és láttam, hogy elrántja a biciklijét egy csőtől. Keresztülhajtott a virágágyásokon, lobogott az inge szárnya, ahogy belevegyült a Merrion Road forgalmába.

Apám odahúzott egy széket, és leült anyánk mellé, az ágyneműn át fogta meg az alkarját.

– Mikor nem váltotta be a csekkeket – mondta nekem.

– Tessék?

– Akkor tudtam meg, hogy beteg – mondta. – Mikor nem váltotta be a csekkeket.

Jégcsap szánkázott lejjebb a mellkasomon.

– Csak az igazat mondom – szólalt meg. – Ha az ember nem bírja az igazságot, minek kérdezősködik.

Aznap este apánk hozzánk jött aludni. Kis bőröndöt hozott a kezében, benne fekete temetési öltöny és kifényesített cipő. Corrigan megállította, ahogy indult volna felfelé a lépcsőn.

– Mégis hova mégy? – Apánk megragadta a korlátot. Keze májfoltos volt, és amikor megtorpant, láttam, hogy remeg. – Az nem a te szobád – mondta Corrigan. Apánk a lépcsőn toporgott. Tett még egy lépést fölfelé. – Ne – mondta az öcsém. Hangja tisztán csengett, magabiztosan eresztette ki. Apánk láthatólag megrökönyödött. Még egy lépcsővel feljebb ment, aztán megfordult, lejött, és elveszetten körülnézett.

– A saját fiaim – mondta.

Megágyaztunk neki a kanapén a nappaliban, de Corrigan még így sem volt hajlandó egy fedél alatt maradni vele: megindult gyalog a városközpont irányába, s én eltűnődtem, melyik sikátorban lehetne rábukkanni az éj folyamán, esetleg milyen ökölbe fog belegyalogolni, vagy milyen palacknak néz majd a fenekére.

A temetés reggelén hallottam, hogy apánk Corrigan keresztnevét kiabálja.

– John, John Andrew. – Ajtó csapódott. Még egy. Aztán hosszú csend. Visszadőltem a párnára, hagytam, hogy körbefogjon a némaság. Léptek a lépcsőn. Megnyikordult a felső lépcső. Csupa rejtelmes zaj. Corrigan végigtúrta a lenti szekrényt, és becsapta a bejárati ajtót.

Amikor az ablakhoz mentem, egy sor jól öltözött férfit láttam a parton, pont a házunk előtt. Apánk régi öltönyeit, kalapjait, sálait viselték. Az egyik piros zsebkendőt dugott a fekete öltöny mellényzsebébe. Egy másik a kezében tartott egy pár kifényesített cipőt. Corrigan kissé féloldalasan lépkedett közöttük, kezét nadrágzsebébe süllyesztette, ahol egy üveget markolt. Nem volt rajta ing, és ijesztően nézett ki. Haja fésületlen. Karja és nyaka barna, de testének többi része sápadt. Vigyorgott, és intett apámnak, aki most a bejárati ajtóban állt mezítláb, elképedten, és önmagát látta tucatnyi példányban, amint lépked kifelé az ártér homokjába.

Egy-két asszonyt felismertem, a tömegszálláson szoktak sorban állni ételosztáskor, anyám régi nyári ruháiban korzóztak a mocskos homokban az új holmikat ünnepelve.

Tartalom

Aki látta, elakadt a szava

ELSŐ KÖNYV

Minden tiszteletem a mennyeknek, de én szeretek itt lenni

Miróm, miróm, mondd meg nékem

Félelem a szerelemtől

Hadd forogjon a nagyvilág örökké előre

MÁSODIK KÖNYV

Teg

Etherwest

A ház, amit a hernyó épített

A változás zörgő barázdája

HARMADIK KÖNYV

Részlegek része

Centavós érmék

Mind éljenez és halleluját kiált

NEGYEDIK KÖNYV

Üvöltve a tenger felé, én pedig megindulok

A szerző jegyzete

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral SC – SIL Open Font License