A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Paris Hilton: Paris. The Memoir.

Harper Collins Publishers. London, 2023

Fordította: Wiesenmayer Teodóra

A borítót az eredeti terv alapján Szász Julianna készítette.

Boritókép © Ryan Supple

Tördelte: Szász Julianna

„Published by arrangement with Dey Street Books,

an imprint of HarperCollins Publishers.”

Hungarian translation © Wiesenmayer Teodóra, 2023

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6490-94-0

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

A családnak, amelybe születtem,
a családnak, amelyet én alapítottam,
és a családnak, amelyre útközben találtam rá.
Szeretlek titeket.

BEVEZETÉS

Dr. Edward Hallowell, a Driven to Distraction szerzője szerint az ADHD-agy olyan, mint egy biciklifékkel felszerelt Ferrari: erőteljes, de nehéz kordában tartani. Az ADHD miatt veszítem el a telefonomat, ugyanakkor miatta vagyok az, aki vagyok, tehát ha szeretni akarom az életemet, az ADHD-mat is szeretnem kell.

Márpedig szeretem az életemet.

2022 júniusa van, és épp életem egyik legszebb hetét töltöm. Christina Aguilera barátnőm, aki egyben a szomszédom is, meghívott, hogy legyek az egyik meglepetésvendége az LA Pride-on. Miközben a csapatom a DJ-felszerelésemet vitte ki az ajtón, olyan ideges és izgatott voltam, hogy cipő nélkül léptem ki a házból, és a színfalak mögötti lakókocsiban egy ujjatlan pólóban, velúr melegítőnadrágban és zokniban jelentem meg, ami még kínosabbá vált, amikor láttam, hogy véletlenül rossz öltözőbe mentem be. Néhány háttértáncos éppen öltözködött, és amikor megláttak, felsikítottak örömükben.

Szóval, jöhettek a szelfik. Magától értetődő dolog.

Mindig igyekszem magam készíteni őket – a fényképezőgépet lefelé irányuló szögben tartva, ami fontos, ha az ember magas, mert annyira előnytelen tud lenni, amikor a kamera az orrcimpád felé irányul, vagy a fényképező személy keze remeg, mert izgul, és kissé félénk, amit teljesen megértek. Így kézbe vettem a dolgot, jöhetett a „Loves it! Loves it! Sliving!”{1} meg minden, majd mentem is tovább, zokniban, azzal a járásommal, amit a férjem, Carter „unikornis-ügetésnek” hív: nem igazán futás, a galoppnál méltóságteljesebb, nem annyira ugrálásra, mint inkább táncolásra hasonlít. Nehezemre esik lassan járni.

Szóval ott vagyok a Pride-on Christinával és nagyjából harmincezer emberrel, mindnyájan szivárványokban és csillámokban pompázva, táncolva, nevetgélve, ölelkezve, a lehető legjobban érezve magunkat a műsorom alatt, amely közvetlenül Kim Petras után következett. Kim tavaly az esküvőnkön elénekelte a Stars Are Blind gyönyörű balladaváltozatát, majd a Can’t Help Falling in Love című dalt, miközben Carterrel a vendégek között végigvonultunk. Ezért is sírtam el magam múlt héten Britney Spears esküvőjén, amikor megjelent a mi gyönyörű, angyali hercegnő-menyasszonyunk az évekig tartó rémálom után, majd Versacéban (mert Versace, kérem szépen) az oltár felé lebegett. Közben az az ikonikus Elvis Presley-dal szólt, amelyet esküvők millióin énekeltek Vegasban, ahol nagyapám, Barron Hilton hozta divatba a koncertsorozatokat azzal, hogy 1969-ben meghívta Elvist a Las Vegas Hilton Internationalbe, kikövezve az utat Britney-nek és sok más kiváló előadónak, akik ebben a környezetben tündökölhettek. Ez kiváló példa arra, ahogy egy ember kreatív látomása a zsenialitás szikráit szórja szét, hogy az a jövőben tovább csilloghasson.

Egy másik tökéletes példa: a dédnagyapám, Conrad Hilton.

Várjunk csak. Hol is tartottam?

Pride!

Ez a sokaság. Ó, Istenem! Energia. Szeretet. Fények. Megtörhetetlen lélek.

A keverőpult mögött vagyok. Olyan, mintha egy űrhajót irányítanék, amelyben a galaxis legfantasztikusabb emberei utaznak. A műsorom olyan ikonikus zenék közé van beékelve, mint a Toxic, emellett BeatBreaker Genie in a Bottle isteni remixe, amit Xtina, az Éj Királynője ad elő, valamint sok más kiváló eredeti szám és remix, amiket majd fel kell tennem egy podcast site-ra vagy a YouTube-ra, mert olyan klassz a műsor. (Jegyzet magamnak: Írj műsorlistát ehhez a könyvhöz.) Annyira erősen koncentráltam a műsoromra (jegyzet magamnak: Ultra Natét add hozzá a műsorlistához), hogy már a fele lement, amikor rádöbbentem, hogy a telefonomat abban a lakókocsiban hagytam, a pulton, ahol a félig felöltözött háttértáncosokkal szelfiztem.

Basszus.

Megpróbálom ritkábban használni a basszus szót és annak különféle változatait.. Nem akarom elkoptatni, mert ez sok helyzetben olyan jó szó tud lenni. Főnév is lehet, és ige is. Vagy akár munkaköri leírás. Kitölti az üres részeket. A basszus megmenti a helyzetet. Szóval basssssszus! Mert a telefonom nélkül meztelennek érzem magam, és rettenetesen parázom attól, hogy valaki megszerzi, és a tartalmát kilövi a netre, ami már többször megtörtént, így hála Cade-nek – legjobb barátomnak, őrangyalomnak –, aki elment és megtalálta a kóbor telefont, miután végeztem a műsorommal. Utána a belvárosi Soho House-ba mentünk egy after partyra, amit Christinával közösen rendeztünk.

Most itthon vagyok a szeretteimmel: Diamond Babyvel, Slivingtonnal, Cryptóval, Etherrel és Harajuku Bitchcsel, az Eredeti Gengszter (OG) csivavával.

Ünnepeljük Harajuku Bitchet!

Huszonkét éves. Ha ezt megszorozzuk hét kutyaévvel, lényegében 154 éves! Napi huszonhárom órát alszik, és úgy néz ki, mint Gizmo a Gremlinsből, de még mindig itt van, és a legjobb életét éli. Tudom, hogy egy éjjel arra fogok hazajönni, hogy örökre elaludt. Annyira félek attól az éjszakától, és utálom, ha váratlanul befurakszik a fejembe ez a gondolat. A betolakodó gondolatok az ellenségeim, áthatolnak az örömömön még akkor is, amikor egy csodás eseményen vettem részt olyan emberekkel, akik mindig feldobják a hangulatomat, és a férjem türelmesen várja odafent az ágyban, hogy megfürödjek, végigcsináljam a bőrápolási rutinomat, amelyről tudja, hogy sosem hagynám ki.

Mióta én és a húgom kicsik voltunk, anyánk belénk oltotta a bőrápolás fontosságát; a nyugtató szertartás alatt mindig magam mellett érzem őt. A bőrápolás, ha jól csinálod, felér egy pillanatnyi gyengédséggel ebben a durva világban. Leveszed a maszkod – a bátor arcod, a vicces arcod, a rámenős arcod, a kemény cukorka mázt –, és meglátod magad tisztán és feltöltődve, mintha azt mondanád: „Oké. Jól vagyok.” Közvetlenül arcmosás után mindent olyan intenzíven érzel a bőrödön. Ahogy egy újszülött először érzi a friss levegő csípését.

Egyik reggel Kim Kardashiannal éppen omlettet készítettünk reggelire gabonapehelybe forgatott bundás kenyérrel, amikor megjegyezte: „Nem ismerek senkit sem, aki olyan keményen bulizik, mint te, ugyanakkor olyan jól néz ki, mint te.”

Bőrápolás. Komolyan. Ha semmi más nem marad meg a történetemből, ezt az egyet jegyezd meg: a bőrápolás szent dolog. A legtöbb nő, aki a kilencvenes években kokszolt, a kétezres évek közepére pocsékul nézett ki. Ez komoly visszatartó erő volt számomra. Nem mondom, hogy sosem próbáltam ki, de nem akartam feláldozni érte az arcbőrömet. Ugyanez a helyzet a cigarettával. Ezzel az erővel arcul is üthetnéd magad egy lapáttal.

Mostanában az egyetlen rossz szokásom a barnító spray használata. A húgom, Nicky ki nem állhatja, de én eléggé függő vagyok. Egyébként Carter és én nagyok vagyunk a wellness és a bőrápolás terén. Mindig azt mondjuk: „Az örökké nem elég.” Az önmagunkról való gondoskodás olyasvalami, amit szeretetből teszünk egymásért. Azt akarjuk, hogy a jó életünk sokáig kitartson.

Miután az omlettet a sütőbe helyeztem, és beállítottam az aranyos kis pingvin időzítőt, Kim azt mondta: „Most jön a tisztálkodás tizenkét perce. Tisztálkodj, amikor csak tudsz, ez a szabály.”

Az én egyetlen szabályom a bőrápolás. A napvédő krém a tizenegyedik parancsolatom.

Most azon tűnődhettek, hogy: mindennek mi köze van az ADHD-hoz?

Semmi. Ugyanakkor minden. És bármi. Mind egyszerre.

Az ADHD kimerítő és felpezsdítő. Isten ilyennek teremtett engem, szóval ez így van rendjén.

Carter nem teljesen érti, mi is az ADHD, de ő az első és egyetlen ember az életemben, aki megpróbálkozott a megértésével. A kapcsolatunk elején sok időt és energiát fordított az ADHD tanulmányozására, ami a legőszintébb szerelmi vallomás, amit eddig egy férfitól valaha is kaptam. A legtöbben csak sóhajtoznak, dobolnak az ujjaikkal, és tudatják velem, milyen őrülten frusztráló érzés, hogy beszippantja őket az életem végtelen körforgása. Carter sodródik az árral. Ahol a legtöbb ember katasztrófát lát, az Carter szemében a Burning Man.{2} Biztosan ő is frusztrálttá válik, de ő nem próbál meg átprogramozni engem.

Carter kockázatitőke-befektető. Az M13 nevű cége, amelyet fivérével, Courtney-val alapított, olyan – unikornisoknak nevezett –, egymilliárd dollárnál többet érő start-upokkal áll kapcsolatban, mint a Rothy’s, a Ring és a Daily Harvest. Carter egy unikornis-suttogó. Carter szentimentális és előrelátó, szeret irányítani, de tapintatos. Amikor az 11:11 Media igazgatótanácsi ülésén épp egy szerződésről tárgyalunk, és én eltérek a tárgytól, és elkezdek egy jobb eszközről beszélni a rögtönzött Instagram Videókhoz, arról, hogyan nézzen ki, hogyan gyártsuk és reklámozzuk igazán szórakoztató, hozzáférhető módon, és hogyan promózhatnám keresztpromóciós tartalmakon keresztül, és mi lenne, ha a fej olyan lenne, mint egy kis vidra, vagy lajhár, vagy kenguru…

Carter odahajol, és a fülembe súgja: „Babe.”

Nem rosszindulatúan, hanem úgy, hogy visszahozzon a központba.

Nemrég szerepeltem egy dokumentumfilmben, The Disruptors a címe, amely ADHD-s különleges emberekről szól, közöttük olyan hírességekről, mint Will.i.am, Jillian Michaels, Justin Timberlake, a JetBlue és az IKEA alapítói, Steve Madden, Simone Biles, Adam Levine, Terry Bradshaw, Scott Kelly asztronauta, Channing Tatum – és a lista hosszasan folytatódik. A dokumentumfilmben dr. Hallowell, valamint más pszichológusok és neurológusok szerepelnek, akik sokat tettek az ADHD tudományának előmozdítása érdekében. A film szembeszáll minden félreértéssel és stigmával.

Az ADHD-agy felépítése és működése arra a korra vezethető vissza, amikor még az állati ösztöneinket kellett használnunk a túléléshez, hogy élelmet találjunk és szaporodjunk. (Képi megjelenítés: Rachel Welch ikonikus ősanyaként az Egymillió évvel ezelőtt című filmben.) A frontális lebeny – amelyhez az indulatkezelés, a koncentráció és a gátlás köthető – kisebb, mert a primitív lénynek állati ösztönökkel, félelem nélkül kellett reagálnia. Az idegpályák nem kapcsolódnak vagy fejlődnek egyforma ütemben, mert a primitív ősanyának sokkal fontosabb volt, hogy jobban tudjon bogyót szedni és kardfogú tigrist ölni, mint regényt olvasni. A dopamin és a noradrenalin, az alvást szabályozó és az agysejtek közötti kommunikációt segítő erős vegyszerek kisebb mennyiségben voltak jelen, mert az ősasszonynak egy ág reccsenésére is fel kellett ébrednie.

Én a gyerekek 5 és a felnőttek 2,5 százalékához hasonlóan egy primitív ősember vagyok a kortárs gondolkodók világában, egy világban, amely engedelmességet és alkalmazkodást követel. Még akkor is, ha azt akarnánk, hogy olyan rendes emberek legyünk, amilyennek a szeretteink akarnak minket, ez nincs meg bennünk. El kell fogadnunk azt, akik vagyunk, vagy belehalunk abba, hogy megpróbálunk más embernek lenni.

Az ADHD előnyei között szerepel a kreativitás, az ösztön, a rugalmasság, valamint az ötletelés képessége. Jó vagyok kárenyhítésben, mert állandóan elveszítek dolgokat, kések, és feldühítek embereket. Jó vagyok többféle feladat egyidejű végzésében, mert nem úgy vagyok összerakva, hogy egyetlen dologra koncentráljak hosszú időn keresztül. Mivel csak korlátozott ideig tudok összpontosítani, az időt nem lineárisnak látom; az ADHD-agyban egyszerre van jelen a múlt, a jelen és a jövő, olyan, akár az összefüggő események spirográfja, ami által egy hatodik érzékkel rendelkezem a divattrendek és a technológia terén.

Könnyű a szívemre hallgatnom, mert az én boldogságom az, ami az adott pillanatban érdekel. Az agyam kémiája érzékszervi észlelésre, azaz bejövő ingerekre vágyik. Hangokra, képekre, rejtvényekre, művészetre, mozgásra, élményekre – mindenre, ami adrenalint és endorfinokat szabadít fel. Ez mind olyan fontos az ADHD-agy számára, mint az oxigén.

A szórakozást nem csupán szeretem. Szükségem van rá. Nekem a szórakozás a kerozin.

Az ADHD fő hátránya, hogy a körülötted lévő embereknek gyakran kellemetlenséget okozol, kiakadnak tőled, sérti őket a magatartásod, így állandóan ítélkeznek fölötted, és büntetnek, ami miatt rohadtul érzed magad. Az öngyilkossággal kapcsolatos gondolatok sűrűbben fordulnak elő az ADHD-s emberek esetében. Gyakori az öngyűlölet és az öngyógyszerezés. Ha a külvilág ellenszenvesnek és ostobának mond, vagy azt állítja, nem gondolkodsz megfelelően, akkor az önszeretet egyfajta lázadás, ami szép, de kimerítő, különösen kisgyerekként. Ezzel a benned élő sóvárgó gyerekkel az életedet a szeretet hősies keresésével töltöd, vagy annak keresésével, amit pillanatnyilag szeretetnek érzel.

Gyermekként sosem szedtem gyógyszert, és amennyire tudom, sosem diagnosztizáltak ADHD-val. Még akkor is, ha neked vannak a legcsodálatosabb, legszeretőbb szüleid (mint nekem), a vizsgálat nem mindig történik meg korán, különösen a lányok esetében, akik jól tudják álcázni a tüneteket. Az ADHD kezelése hagyományosan a nemkívánatos viselkedés elnyomására szorítkozott. Az 1980-as években az emberek épphogy elkezdtek a hiperaktivitásról vagy az autizmusról beszélni.

Azt senki sem mondta, hogy: „Nyugi, kislány. Sokféle intelligencia létezik.”

Ehelyett az emberek azt mondták nekem, hogy buta, pimasz, figyelmetlen, hálátlan vagyok, és nem igazán töröm magam. De ezek közül semmi sem volt igaz. Kreatívnak és szorgalmasnak kellett lennem ahhoz, hogy beilleszkedjek, pedig én természetemnél fogva kreatív és szorgalmas vagyok, szóval minden egyes nap ebben éltem, azon fáradoztam, hogy beilleszkedjek, mindaddig, amíg nem voltam elég erős, hogy kimondjam: „a francba a beilleszkedéssel”. Ezt akarom a gyerekeimnek is megtanítani már a kezdetektől fogva, függetlenül attól, hogy történetesen milyen idegrendszer-fejlődési profillal fognak rendelkezni.

Felnőttként már gyógyszert szedtem. A húszas éveim elején az orvos megmagyarázta, mi a „baj” velem, és Adderallt írt fel nekem. Ez egy húsz évig tartó szeretet-gyűlölet kapcsolat volt köztem és az Adderall között mindaddig, amíg Carter és én nem találkoztunk dr. Hallowell-lel.

Dr. Hallowell ezt mondta: „Már 1981 óta próbálom elmagyarázni az embereknek, hogy ez az állapot, ha megfelelően viszonyulnak hozzá, olyan képességeket is magában foglaló adottság, amelyeket sem megvenni, sem tanítani nem lehet. A megbélyegzés az, ami visszafog minket. A megbélyegzés és a tudatlanság. Végzetes kombináció.”

Azt a villámcsapást éreztem, amit olyankor érzel, amikor valaki kimondja a kemény igazságot, amit mindig is tudtál, de hangosan kimondva még sosem hallottad.

– A mi kriptonitunk az unalom – mondta dr. Hallowell. – Ha nincs stimuláció, mi gondoskodunk róla. Mi adrenalinnal gyógyszerezzük magunkat.

Az ADHD a kreatív energia forrása lehet, de a kreatív energia gonosz ikertestvére a bajkeverésre való késztetés. Egy kis adrenalint szeretnél? Mindenben válaszd a nehezebb utat, tanulj a saját károdon. Bonyolódj katasztrofális kapcsolatokba. Millió módja van annak, hogy kitolj magaddal csak azért, hogy adrenalinhoz juss. A képzelőerőm végtelen, de ugyanolyan könnyen visz el sötét helyekre, ahogyan a fény felé is. Dr. Hallowell ezt Démonnak nevezi, a kígyónak, amely mindenhová bekúszik, és a rosszra azt mondja, hogy megérdemled, a jóra meg azt, hogy nem tart sokáig. Természetesen a Démon egy hazug, de próbáld ezt elmondani az agyamnak olyankor, amikor egy nagy adag ropogósra sült izgalom után sóvárog.

– A legnagyszerűbb adottságod a legnagyobb ellenséged – magyarázta dr. Hallowell.

Mire az agyam azt felelte: Basszus.

– Mondd csak, Paris, hogy állsz az önbecsüléssel?

– Jól tudok színlelni – válaszoltam.

– Ez gyakori az ADHD-val élő emberek körében – mondta dr. Hallowell.

Azonban nem „ADHD-ban szenvedő” vagy „ADHD-val sújtott” embereket említett.

ADHD-val élő embereket.

Néhányunk felfedezte, hogy az ADHD a szupererőnk. Bárcsak az A betű az „ass-kicking”-nek felelne meg, a D-k pedig a „dope” és a „drive” szavakat rejtenék. Bárcsak a H azt sugallná, hogy „hell yes”.

Nem hencegni akarok vele, nem is panaszkodni, csak elmondom: ez az én agyam. Sok köze van ahhoz, ahogy ez az egész könyvdolog majd megszólal, mivel szeretem a lazán összekapcsolt részekből álló, hosszú mondatokat – és a gondolatjeleket. És a mondattöredékeket. Valószínűleg sokat izgek-mozgok, mialatt a történetet mesélem.

Az idő spirográfja. Minden mindennel összefügg.

Évtizedeken át kerültem, hogy ezek közül néhány dologról beszéljek. Én egy problémakerülő gép vagyok. A legjobbaktól tanultam: a szüleimtől. Nicky azt szokta mondani, hogy Anya és Apa „a dolgok szőnyeg alá söprésének a királynője és királya”.

Van egy hierarchia, és ezek a családom szabályai:

Ha egy dologról nem beszélsz, akkor az nem számít problémának.

Ha elrejted, hogy valami mélyen megbántott, akkor az meg sem történt.

Ha úgy teszel, hogy észre sem vetted, mennyire megbántottál valakit, akkor nem kell rosszul érezned magad miatta.

Persze ez marhaság, ami attól válik még nagyobb hülyeséggé, hogy: ez nem jó üzlet. Kiváló üzletemberekből álló családból származom. Hogy lehetünk ennyire gyengék az érzelmi gazdaság területén? A kapcsolatok, legyenek azok szakmai vagy személyes jellegűek, olyanok, mint a kereskedelmi ügyletek. Adunk és kapunk. Akár jól, akár rosszul végződnek is. Reménykedsz, hogy a befektetésed megtérül. De kockázat mindig van.

Szeretem az anyámat, és tudom, hogy ő is szeret engem. Mégis megjárattuk egymással a poklot, és bizonyos dolgokkal kapcsolatban nem tudok néhány szónál többet kipréselni magamból. Nem lesz könnyű neki elolvasni ezt a könyvet. Nem fog meglepni, ha a könyvespolcra teszi egy időre. Vagy örökre. És ez rendben is van.

Megpróbálok felvállalni néhány egészen személyes dolgot, olyanokat, amelyekről sosem voltam képes beszélni. Dolgokat, amiket mondtam és tettem. Dolgokat, amiket nekem mondtak és velem tettek. Nehéz megbíznom másokban, és nem könnyen osztom meg a magánjellegű gondolataimat. Iszonyatosan védelmezem a családomat és a védjegyemet – az üzletasszonyt, aki egy bulizós csajból nőtte ki magát, és a bulizós csajt, aki még mindig ott lakozik az üzletasszonyban – szóval ijesztő arra gondolnom, hogy sok ember mit fog mondani.

De eljött az idő.

Olyan sok fiatal nő van, akinek hallania kell ezt a történetet. Nem azt akarom, hogy a hibáimból tanuljanak; azt akarom, hogy többé ne gyűlöljék magukat az elkövetett hibáik miatt. Azt akarom, hogy nevessenek, és tudják, nekik is van szavuk, megvan a maguk intelligenciája, és, csajok, a francba a beilleszkedéssel!

I. RÉSZ

Sose bánd meg, amit tettél, mert valamikor pontosan ezt akartad.

MARILYN MONROE

1

Az emberek azt mondták, őrültség ejtőernyőzni menni a huszonegyedik szülinapom alkalmából Las Vegasban megrendezett bulim utáni reggelen, de akkoriban ezzel nem törődtem, és most már tudom, hogy tévedtek. Ha ejtőernyőzni akarsz egy 9-es szintű, végtelenül őrült parti reggelén, csak rajta! A huszonegyedik szülinapod kiváló alkalom az őrültségekhez, és a húszas éveidben elkövetett sok ostobaság alapozza meg később a bölcsességed. Ahogy bölcsebbé válsz, rájössz, hogy azok az őrültségek, amiket nem tettél meg, mind megbánássá válnak. A húszas éveim, húúú, csajok! Semmi őrültséget nem hagytam ki. Rossz férfiakat szerettem. Rossz nőket utáltam. Von Dutch cuccokat viseltem.

Semmit nem bántam meg.

Oké, azért néhány dolgot megbántam.

Az ejtőernyőzés nem tartozik közéjük.

Amikor eldöntöttem, hogy megcsinálom, arra gondoltam, ez lesz a hab egy sztárokkal teli, városokon átívelő, féktelen, állati szuper parti tortáján – talán ez volt a legnagyszerűbb huszonegyedik szülinapi ünnepség Marie Antoinette óta –, és ezt joggal mondhatom, mivel a bulizás a szakterületem, egy piacképes készség, amelyet egy életen át tartó lelkes gyakorlás során fejlesztettem ki.

BULIZÓS ÖRÖKSÉGEM RÖVID TÖRTÉNETE

(A részleteket a könyv későbbi fejezeteiben fejtjük ki hosszasabban.)

A partik, amelyekre kiskoromban mentem, többnyire családi összejövetelek voltak Brooklawnban, apám szülei – Barron és Marilyn Hilton, akiket Papának és Nanunak hívtam – otthonában. Ezt a házat már láthattátok a Paris in Love című dokusorozatomban; ez az a György-kori stílusú kúria, ahol 2021-ben tartottam az esküvőmet. A legendás építész, Paul R. Williams tervezte – ő alkotta meg egyébként Frank Sinatra, Lucille Ball, Barbara Stanwyck és más hollywoodi halhatatlanok otthonát is –, és Jay Paley, a CBS egyik alapítója számára épült 1935-ben.

Akkoriban Papa nyolcéves volt, és egy szállodában élt a bátyjával, Nickyvel, a kisöccsével, Erickel és dédnagyapámmal, Conrad Hiltonnal. A dédnagyanyám (a családi legenda szerint) elhagyta őket, mert nem szerette a kemény munkával járó szállodai életet, és feladta a reményt, hogy Conrad valaha is komoly pénzre tesz szert. (Gondolatban hozzáteszem: „Bye, Felicia” gif.)

Conrad rövid ideig házasságban élt a magyar származású társasági hölggyel, Gábor Zsa Zsával, aki ugyan pénztelen volt, de szép, és szívesen ment táncolni minden este. Zsa Zsa sziporkázó személyiség volt, ő fejlesztette ki annak az üzleti modellnek a korai változatát, amit most influenszerkedésnek nevezünk, vagyis azért fizették, hogy bizonyos ruhákban jelenjen meg a partikon, és szépészeti termékeket magasztaljon, hogy a márkák neve megjelenjen a hollywoodi sajtóban. A házasság keserű véget ért, és Conrad úgy döntött, jobb, ha egyedül neveli fel a fiúkat. A régi, keresztény értékek mentén nevelte és londinerként dolgoztatta őket, s azt tanította nekik, hogy a munka és a család féltékeny istenek, amelyek mindig háborúzni fognak, egy férfi idejéért és teljes odaadásáért küzdve egymással. Papa a második világháború után vette feleségül Nanut, és nyolc gyermekük született. Apa volt a hatodik. Még kicsi volt, amikor a család beköltözött a Jay Paley-házba, és azt Brooklawnná nevezte át.

Mindez már történelemnek hangzik, de ahhoz, hogy megértsétek a történetemet, mindent tudnotok kell a Hiltonról. Azok az emberek, akik ismerték Conrad Hiltont, azt mondják, olyan vagyok, mint ő, és ezt többnyire bóknak veszem. Többnyire. Két évvel a születésem előtt halt meg, és annak ellenére, amit a legtöbb ember gondol, a vagyona nagy részét jótékony célokra hagyta. Papa dolgozott. A szüleim dolgoztak. Én is keményen dolgozom. 2022-ben egy komoly szerződést írtam alá, amelyben vállalom, hogy reklámkampányokban és a közösségi felületeimen – keresztpromóciók keretében – a Hilton Hotels reklámarcaként szerepelek, és szeretek is velük dolgozni, de úgy gondolom, ez lesz a legnagyobb összeg, amit valaha is keresni fogok azzal, hogy Hilton vagyok.

Azonban Hilton vagyok, és ez óriási. Oké, elismerem, hogy ez mekkora áldás és szerencse. A családomat „amerikai előkelőségnek” nevezték el. Nem akarom lebecsülni az ezzel járó rendkívüli kiváltságot és mindazt, amihez általa hozzáférhetek. Élmények. Utazások. Lehetőségek. Mindezekért hálás vagyok.

A Barron Hilton család hatalmas, és mi összejárunk, szeretjük egymást, és törődünk egymás dolgaival, még ha nem is találkozunk olyan gyakran, mióta Nanu meghalt. Amikor kicsik voltunk, Nickyvel a Brooklawn körül kalandoztunk milliónyi unokatestvérünkkel, kerítésekre másztunk fel, és kickballoztunk a dús, zöld pázsiton. A brooklawni partik egy tökéletes karneválhoz hasonlítottak, pónilovaglással, állatóvodával, ugrálóvárral, teniszbajnoksággal. Becsukott szemmel fogócskát – Marco Polót – játszottunk az óriási medencében, amelyet egy Olaszországból importált, a zodiákus jegyeit ábrázoló csempéből készült, gondosan kidolgozott mozaik ékesített. Én Vízöntő vagyok, ezért úgy gondoltam, az lehetek, amelyik olyan sellőfélének néz ki, de kiderült, hogy az a Szűz. A Vízöntő egy nagydarab fickó volt, vállán egy vizeskorsóval. Valószínűleg elsírtam magam, amikor ezt megtudtam. Igazából valószínűleg három másodpercig sírtam, azután eldöntöttem, én vagyok a sellő, nem számít, mit mondanak a csillagok vagy néhány öreg olasz csempekészítő.

A szüleim, Rick és Kathy Hilton az 1970-es éveket bulizással töltötték Andy Warhollal és a lehető legmenőbb tagokkal a Studio City negyedtől egészen a Studio 54-es klubig. Apám ingatlanközvetítéssel és finanszírozással foglalkozik, és a rangos vállalati és lakóingatlanokra szakosodott hatalmas Hilton & Hyland cég társalapítója. A szüleim sok összejövetelt szerveztek apám üzleti tevékenységeihez kapcsolódóan, és amikor anya partit ad, az utolsó rózsasziromig minden apróságot megtervez, amitől a vendégei úgy érzik, valami különleges dolog részesei. Minden tökéletes, a hostesst is beleértve. Anyám kifogástalan ízléssel alakítja a maga és a környezete stílusát. Fenségesen vonul be egy partira, és járja körbe a termet: intelligens, kedves és szép. Az emberek szeretik, mert őszintén törődik velük, meghallgatja őket, és hagyja, hogy ők is intelligensnek, kedvesnek és szépnek érezzék magukat.

Az igazi kifinomultság az a képesség, amellyel az ember bárhová beilleszkedik, mert széles körben megért és tisztel mindenféle embert. Anya ilyen módon kifinomult. Vicces, okos és van stílusa, de az intelligencia a szuperképessége. Fogalmam sem volt róla, mennyi bolondos energia van elzárva benne, amíg nem jelentkezett a The Real Housewives of Beverly Hills, azaz a Beverly Hills-i Született Feleségek valóságshow 2021-es évadába. Olyan volt, mintha valaki egy rózsaszín pezsgőt bontott volna fel hangos pukkanás kíséretében.

Amikor Nicky és én kicsik voltunk, még mielőtt a fivéreink megszülettek volna, Anya megtanított minket, hogyan viselkedjünk megfelelően a partikon. Melyik villát használjuk. Hogyan álljunk a vörös szőnyegen, amikor fotóznak minket. Megértettük, hogy a családnevünknek súlya van, és magára vonja a figyelmet. Meghatározott helyünk van a társadalomban, ami bizonyos elvárásokkal jár. Kislányokként Nickyvel végtelenül elegáns társasági összejöveteleken, adománygyűjtő eseményeken, ünnepi gálákon és előkelő fogadásokon vettünk részt a Waldorfban vagy a Metben, ahol a szüleim jogászokkal, ügynökökkel, politikusokkal és mindenféle különleges, nagy dolgokat végrehajtó emberekkel érintkeztek.

Egyik legkoraibb emlékem az, amikor a Waldorf-Astoria szálloda valamelyik after partyján Andy Warhol ölében ülök, és képeket rajzolgatok. Warhol szeretett engem, és azt mondogatta anyámnak: „Ebből a gyerekből hatalmas sztár lesz.”

Örülök, hogy a szüleim bevontak minket ebbe az egészbe. Az ember azt gondolná, hogy az elegáns üzleti és társasági események unalmasak egy kisgyermek számára, azonban én teljesen odavoltam azokért a partikért. Megtanultam értékelni egy kiváló estélyi ruha felépítését. Nagyszerű zenéket hallgathattam: jazz-zenekarokat, vonósnégyeseket és híres művészek zártkörű előadásait. Úgy ültem ott, akár egy pillangó a kerítésen, kihallgatva a felnőttek vállalati manőverekről, ingatlanügyletekről, vagyonok megszerzéséről és elvesztéséről, meggondolatlan szerelmi viszonyokról és mocskos válásokról szóló társalgását. Minden a szerelemről és a pénzről szólt, két olyan dologról, amely elkápráztatott engem, mert látszólag mindenki vagy az egyik, vagy a másik bűvöletében élt.

Tizenkét éves koromban kerültem először klubkörnyezetbe. Nicky és én Pia Zadora lányával, Kadyvel voltunk barátnők, Pia pedig anyával, így együtt elmentünk a New Kids on the Block Los Angeles-i koncertjére. Mivel Piára mindenhol celebként tekintettek, sikerült bejutnunk a színfalak mögé – és hát haláli volt.

– A Bar One-ba megyünk, ott lesz az after party – mondták a fiúk Piának. – El kell jönnötök.

Mire Nicky, Kady és én:

– Muszáj elmennünk. Kérlek! Kééééérlek! – Mindnyájan teljesen a New Kids megszállottjai voltunk. Pia jó fej volt, így hát elmentünk a Bar One-ba, és a kidobóemberek azonnal beengedték.

A Bar One hangulata majd’ felrobbantotta az aprócska elmémet. Az azonnali zsigeri válaszom egy hatalmas iiiigeeeen volt, mert az ADHD-agyam mindig is a bejövő ingerek ilyen szikrázó robbanására – FÉNYEK ZENE NEVETÉS DIVAT ZENE ÖRÖM FÉNYEK FEHÉR FOGAK GYÉMÁNTOK ZENE – vágyott. Nem tudtam, hogy a testem kémiájának változását érzem, azonban annak tudatában voltam, hogy amit érzek, az valós, és tetszik. Minden egyes részem elevenné vált – a testem, az agyam, a bőröm, a lelkem –, és csodásan éreztem magam.

Sajnos épp amikor kezdtem mindezt magamba szívni, belebotlottunk anya húgába. Kyle nagynénénk „WTF!” felkiáltással félrevonta Piát, hisztizve és tömören mondott neki valamit, mire Pia hazavitt bennünket, azonban én tudtam, hogy vissza kell mennem.

Korai tinédzser éveimben kihasználtam minden alkalmat, amit megteremtettem, hogy ki tudjak osonni. A korai kilencvenes évek éjszakai életét uraló Desperately Seeking Susan klubkölykök egyikévé váltam. A divattáncosok, a transzvesztiták és a harajuku lányok a szárnyaik alá vettek, és vigyáztak rám, így tanultam meg a rocksztárként való bulizás alapszabályait:

1. Ügyelj a folyadékbevitelre.

2. Maradj csinos (egy becsípett lány még lehet helyes, de ha részeg, az durva).

3. Viselj csizmát – olyan jó, masszív platform csizmát – és kényelmes ruhát, hogy egész éjjel táncolhass, és, ha kell, könnyedén mászhass ki-be az ablakokon vagy át a kerítéseken.

Akkoriban nem ittam, és nem is drogoztam. Kölyökként a szórakozás volt az egyetlen számomra szükséges partidrog. Nem azért mentem oda, hogy leigyam magam, hanem azért, hogy táncoljak. Az alkohol és a drogok arra valók, hogy elmeneküljünk a valóság elől, én pedig a lehető legtöbbet akartam a valóságból. A menekülésre használt ivászat később kezdődött.

A Pia Zadorával történt klubkalandunk után egyik éjjel megpróbáltam becsempészni Nickyt, Farah unokatestvérünket és Khloé Kardashian barátnőnket a Bar One-ba. Khloé és Farah még kis felsős általános iskolások voltak, ezért Khloét alaposan kisminkeltem, hosszú, vörös parókát meg egy széles karimájú kalapot adtam rá.

– Ha bárki kérdezi, a neved Betsey Johnson – mondtam neki.

Farah-t egy nagy ballonkabátban feltettem valaki vállára. Rengeteg energiát fektettünk az álruhánkba, így nagyon megdöbbentünk azon, hogy nem jutottunk át a bársonykorláton.

– Gondolom, valami hírességgel kell jönni – mondtam.

Rossz volt átélni, hogy mindenki szeme láttára elutasítanak. Nem akartam, hogy ez valaha is újra megtörténjen. Amikor tizenhat éves lettem, hamis személyiket csináltam Nickynek és magamnak. Nem vertünk át senkit, azonban kezdtünk egy kissé híressé válni, így gond nélkül bejuthattunk a Bar One-ba (ma Bootsy Bellows), a Roxburybe (ma Pink Taco) és más menő helyekre.

Tizenhat és tizennyolc éves korom között a bulizásra való lehetőségeim korlátozottak voltak, mivel egy sor kultikus, átnevelő vadontáborba küldtek, vagy az „érzelmi fejlődést segítő bentlakásos iskolákba” zártak be. Amikor néhány áldott hétre kiszabadultam, nem kockáztattam, ezért kisebb tengerparti bulikra vagy nappalikban tartott összejövetelekre mentem, ahol a srácok csak lazultak és beszélgettek, amíg fel nem állítottam mindenkit, hogy jöjjön táncolni. Különösen azokat a kölyköket, akik túl félénkek voltak, vagy a testük miatt zavarban voltak. Nekik van a legnagyobb szükségük a táncolásra. Még mindig ez a szabály minden DJ-partimon úgy a virtuális világomban, mint a való életben: amikor Parisszel bulizol, táncolsz.

Tizennyolc éves koromban szerződést írtam alá egy modellügynökséggel. És vajon mit szeretnek az emberek leginkább csinálni a divatbemutatók után? A modellekkel bulizni. Persze ilyenkor azt szokták mondani, „Na ne mondd!”, de lépjünk túl az egyszerű feltételezésen, hogy a férfiak disznók, a modellek pedig ostobák. Ez se nem fair, se nem igaz vagy hasznos. A legtöbb férfi, úgy gondolom, alapvetően rendes, a sikeres modellek pedig körbeutazzák a földet. A világban való utazás a lehető legjobb iskola. A legtöbb modell tizen- vagy huszonéves, és néha meg is látszik rajtuk az érettség hiánya, de folyamatosan fejlődnek. Adjatok nekik egy percet.

A kapcsolati hálók építése – a tudás, hogyan kell egy partin dolgozni – egy üzlet felépítésének sarkalatos pontja. A húszas éveimben ugyanolyan jó voltam a bulizásban, mint az üzleti dolgokban, az emberek pedig elkezdtek nekem fizetni azért, hogy részt vegyek a partijukon. Nem én találtam ki, hogy valakit a bulizásért fizessenek, én csak újra feltaláltam. Büszke vagyok arra, hogy OG (eredeti gengszter) influenszernek neveznek. A lányoknak meg kell érteniük, mekkora értéket képviselnek egy partin. Lényegesen többről van szó, mint hogy csinosan ott álldogálnak. Ahhoz a manökenek értenek. Egy vérbeli „party girl” egy facilitátor, egy tárgyalófél, egy diplomata – ő a csillagszóró és a gyufa.

Csajok, legyetek tisztában az értékeitekkel. Nem arról van szó, hogy szerencsések vagytok, ha egy partin részt vehettek; a parti szerencsés, ha ti ott vagytok. És ezt az elvet alkalmazzátok szükség szerint: a kapcsolatokban, munkahelyen, családban!

A 2021-es esküvőmhöz hasonlóan a huszonegyedik szülinapi bulim 2002-ben több napon és időzónán ívelt át. Akkor már több éve buliztam klubokban, de elegem lett a süketelő kidobókból, a hamis személyikkel való ügyeskedésekből – mintha nem tudták volna. Ez mindnyájunkat képmutatóvá tette, ami akkora energiapazarlásnak tűnik. Annyira izgatott voltam, hogy végre huszonegy lettem, és mindez már a múlté. Ez volt az első alkalom, amikor rendesen és törvényesen mehettem szórakozni, ezért nagyban gondolkodtam, partikat terveztem szerte a világban, és szponzorokat kerestem, akik mindezt fizetik. A nagykorúvá válásom szülinapi bulija egy táncolással, ivással, haverkodással teli multiverzum volt, amely kimerültségtől megbénult embereket hagyott maga mögött.

Magától értetődő, hogy bámulatos ruhatárat állítottam össze. Ez olyan esemény volt, amelyen változatos öltözékben kellett megjelennem, a divatot megelőző dizájner ruhák sorától kezdve a magassarkú platform cipőkön át a kiegészítőkig és gyémánt tiarákig. Ekkor keletkezett az ikonikus ezüst partiruha, amelyet Julien Macdonald tervezett, és 2016-ban Kendall Jenner klónozott a huszonegyedik szülinapi bulijára. Ilyen időtlen ez a ruha. Újra felvettem a sajátomat (hogy a fenébe ne tartottam volna meg!) utolsó estémen a spanyolországi Marbellán, amikor ott DJ-skedtem 2017-ben.

Julien az ikonikus ezüst ruhát a londoni partimra készítette, amelyre a Londoni Divathét után került sor. A divathéten felléptem Julien show-jában. Én voltam a menyasszony, akinek csodálatos ruhája volt, de amikor megláttam azt az ezüst partiruhát, teljesen kész voltam.

„Ez a ruha maga a tökély – mondtam. – Ezt a ruhát valamikor múzeumban fogják kiállítani.”

A több ezer Swarovski-kristályt magában foglaló ruha súlyát és felépítését kiválóan tervezték meg. Úgy mozog, akár egy folyékony játékrugó. A nyakánál mélyen kivágott, ezért kétoldalú ragasztószalagra van szükség ahhoz, hogy megelőzzük a bimbóvillantást. Ez általában elég jól működik addig, amíg nem kezdesz el izzadni a táncparketten, de abban a ruhában táncolni jobb, mint tejben fürödni.

Az arcomra estem, amikor szaladtam valakit megölelni, így arra jutottam, hogy ledobom azt a tizenöt centis magas sarkút. Ekkor öltöztem át egy kék színű, lebegő sellőruhába. Hát nélküli, de jó felépítésű ruha. A Los Angeles-i GO Lounge-ban egy csodás, billiónyi kézzel felvarrt gyémántgyönggyel teletűzdelt rózsaszín miniruhát viseltem. De semmi sem múlta felül azt az érzést, amikor azon az éjszakán a londoni Stork Lounge-ban széttáncoltam a seggem abban a Julien Macdonald ruhában.

Azt akarom, hogy minden lány ezt érezze a huszonegyedik szülinapján: legyen szabad, boldog, szép és imádott.

Legyőzhetetlen.

A New York-i Studio 54-be Heatherette egy Swarovski-kristályokkal borított türkiz sellőruhát varrt nekem. A Le Cirque rendkívüli gourmet büfével állt elő, és egy csodás, huszonegy emeletes szülinapi tortát készített. Azután volt egy buli Franciaországban, Párizsban, mert Paris, majd jött Tokió, ahol egy hatalmas partit szponzoráltam több ezer rajongónak, mert sosem tudtam elhagyni rajongóimat, a Little Hiltonokat. Azután visszamentem LA-be, és egy pörgős bulit rendeztem, amely a Los Angeles-i reptérről a Kings Road-i házamig vonult végig, barátokkal és a családdal, akiket egész életemben ismertem és szerettem.

A Kings Road-i házamban magasan tornyosultak az ajándékok. Barátok és rajongók a világ minden tájáról küldtek rózsákat, gyűrűket, karkötőket, plüssállatokat. Sok-sok édes, figyelmes ajándék. Annyira meghatottak a képeslapokra, levelekben és e-mailekben írt szeretetteljes szavak. Addig írtam a köszönőleveleket, amíg a karom majd’ leszakadt.

Külön képesség kell ahhoz, hogy egy parti résztvevőit kezelni tudjuk. Andy Warhol volt a partiszervezés vitathatatlan nagymestere. Prince megörökölte tőle ezt a címet, és egy magasabb szintre fejlesztette a titkos hozzávalóval: a zenével. Ez az, ami megmaradt bennem azokból a bulikból. A zene és az emberek. A húgom és az unokatestvéreim. Számos gyerekkori barát, mint például Nicole Richie. A dögös matriarchák: Anya, Kris Jenner, Faye Resnick, valamint nagynénéim, Kyle és Kim. Olyan legendák, mint P. Diddy és Sirio Maccioni étteremtulaj. Az összes családtag és barát, akik mindig jelen voltak az életemben, de sok más ember is, jó arcok, akik jöttek és mentek, mert néhány barátság csak időszakos, és ez rendben is van.

Az emberek e lenyűgöző sokasága az én gondosan válogatott zenéimre táncolt. Minden. Ember. Táncolt. Ez még a profi DJ karrierem előtt volt, de mindig is ösztönösen éreztem a hangulat lüktetését. A kétezres évek eleji klubzene a tombolásra született:

Chemical Brothers: Star Guitar

Depeche Mode: Freelove

DJ Disciple: Caught Up, featuring Mia Cox

Funky Green Dogs: You Got Me (Burnin’ Up).

A kedvenc dalomat sem hagyhattam ki. Ultra Naté: Free.

A Las Vegas-i Bellagióban DJ AM játszott, így tudtam, hogy eszméletlenül jó zene lesz. Nem akartam, hogy véget érjen az az éjszaka. A felnőtt éveim nagy részében, ha a kutyáim nélkül aludtam – és sokszor olyankor is, amikor velem voltak –, rémálmok gyötörték az agyam és mardosták a gyomrom, ezért féltem elaludni. Addig halogattam az alvást, amíg csak lehetett, addig buliztam – táncoltam, pezsgőztem, táncoltam, táncoltam, ittam, nevettem, táncoltam –, amíg reggel nem lett, és a testem azt nem mondta: Állj le, ribanc. Véééégeeee…

És aztán arra eszméltem, hogy a mobilom rezeg a hónom alatt.

Valaki a hotelszobám ajtaján dörömbölt.

– Paris? Paris, kelj fel. Mennünk kell a felszállópályára.

Kinyitottam a szemem. A szoba úgy forgott, akár a diszkógömb.

– Mi? Miért… hová… megyünk?

És akkor eszembe jutott, hogy mindenkinek elmondtam, ejtőernyőzni fogok.

Jaj, ne!

Ez szívásnak ígérkezett, de nem akartam azzal égetni magam, hogy kihátrálok. Felvettem egy melegítőt. Hiába húztam le egy üveg vizet, még mindig port köptem. A víztől eléggé rosszul lettem, mintha hányni készülnék, de a gyomromban nem volt semmi más. Talán egy kis torta. Annyira magával ragadott a tánc, hogy egyszer sem sikerült eljutnom a büféasztalhoz. A pezsgő általában biztosíték a másnaposságra, de én ezenkívül még néhány pohár martinit is ittam, vagy akármit, amit az emberek inni szoktak a huszonegyedik szülinapi partijukon. A jobb szemgolyóm égett, a hajhagymáim sikítoztak.

Útban a Las Vegas külterületén lévő felszállópálya felé állandóan azt mondogattam magamnak: Ne bénázz, ne bénázz, ne bénázz! Tudtam, ha hányok, vagy sírok, vagy kihátrálok, néhány ember, akivel együtt lógtam, ezt nem fogja magában tartani. Valaki fényképeket készít, amiket majd elad. Ezen emberek közül néhány megbízható barát volt, de a többieket nem ismertem olyan jól, egyáltalán nem bíztam meg bennük, és a másnaposság minden energiámat leszívta, amivel megkülönböztethettem volna őket, így a ne bízz senkiben üzemmódra kapcsoltam, és úgy tettem, mintha rettenetesen izgatott lennék.

– Nagyon fáradt vagyok – mondtam. – Én csak… igen.

A dzsekimmel letakartam a fejem, és úgy remegtem, mint egy vizes kiskutya.

Kiértünk a magán felszállópályára, amely valahol a városon kívül, a tágas, száraz semmiben volt. Kiszáradtam, és kifacsartnak éreztem magam, fel sem tudtam fogni mindazt az infót, amit a pasi megosztott velem. Valamit mondott arról, hogy „bla bla bla tandemoktató – bla bla bla négy kilométer magasból ugrunk – bla bla bla másfél kilométer szabadesés, miután kiugrottunk.” Én meg csak ülök ott, és kérdezem magamtól: Mi a francba rángattam bele magam? És aztán rám csatolták a hámot, és a szar valósággá vált. Százszázalékosan kijózanodtam, és nagyon meg voltam rémülve.

Miközben felszálltunk ezzel az apró, rozoga repülővel, mindenki csak nevetgélt és beszélgetett – vagy inkább ordított, mert a motor annyira hangos volt. A vidáman csaholó hangokat szinte tűszúrásnak éreztem a fülemben. Én csak ott ültem. Csendben. Mindig elcsendesedem, amikor félek. Akár egy nyuszi, amely csak az ösztöneire hagyatkozik, csendes labdává gömbölyödik, kitérő manőverekre készülve. Megalázó, ha arra emlékeztetnek, bármennyire nagyszerű életet élsz is, akkor is egy porszem vagy, amit fél másodperc alatt le lehet söpörni a föld felszínéről.

A védőszemüveg túl szorosan tapadt az arcomra. Biztos voltam benne, hogy nyoma marad. Jaj! Ennek a fickónak, egy idegennek ültem az ölében, akinek a testét szó szerint az enyémhez szíjazták – mint két egymásba helyezett kanál –, szóval, fura volt, az életem ennek az embernek a kezében, és ez az egész olyan ostobán ijesztő volt, hogy hányni akartam.

Aztán kinyitották az ajtót. Jeges légáramlat csapott be.

Na, ezen ajtó fölött is ugyanaz a felirat állt, amit minden repülő minden egyes ajtaján láthatunk. Pirossal írva. Csupa nagybetűvel.

AZ AJTÓT KINYITNI TILOS

Ennek oka van! Amikor az az ajtó kinyílik, vége a világnak. Mintha belülről kifordítanák a fejed, a szíved pedig kiszárad, mint egy ottfelejtett gomba.

AZ AJTÓT KINYITNI TILOS

De most ez az ajtó nyitva van.

Itt ülök ezen a padon, néhány másik ember mögött, és ahányszor valaki ugrik, a többiek előrecsúsznak. Valaki ugrik. Mindnyájan előrébb csúszunk.

Ugrás. Csúszás.

Ugrás. Csúszás.

A kanál-társam egyre közelebb tol az ajtóhoz, azt kiabálva: „Nagyszerűen csinálod, Paris. Ez óriási lesz, Paris. Mindjárt mi jövünk, Paris. Remekül csinálod.”

És akkor az ajtóhoz érünk. Érzem a peremét a lábam alatt. A szél sebes és hangos, a sikításom hangját úgy ragadja el, mintha egy meglazult fonalat húzna ki.

– Háromra! – mondja a pasi, de még ha ki is mondta volna, hogy „három”, nem hallottam. Olyan volt, mint „Egy”, és aztán…

Semmi.

Minden.

Levegő.

Fény.

Elviselhetetlen világosság.

Egy áldott adrenalinlöket.

Arra számítottam, hogy majd úgy érzem, zuhanok. Mintha a föld az arcom felé repülne. De nem ilyen. Négyezer méteres magasságból indulsz – szó szerint kilométerekkel a föld fölött –, így akkor is, ha óránként közel 200 km/órás sebességgel zuhansz, a körülötted lévő tér oly hatalmas, a távolság oly nagy, hogy a látvány egy lassan haladó felhőhöz hasonlítható.

Semmi sem volt, amibe kapaszkodhattam, és semmi, amit elengedhettem volna.

Kitártam a karomat, és kristálytiszta örömöt éreztem.

Szabadságot.

Eksztázist.

Mindent, amire vágysz, de amit sosem kapsz meg a drogoktól, a pénztől, sőt a szerelemtől sem.

Mindazt, amire az adrenalinfüggő agyam mindig is vágyott.

Conrad Hilton vallásos ember volt. Sokat írt Istenről. Istenfélő ember volt. Meg akarta ismerni Istent. Az Istenre vágyott. Ejtőernyőzni kellett volna mennie.

A tandemoktató kinyitotta az ejtőernyőt, és egy lassú, csendes lebegésbe merültem, a sivatag fölött felfüggesztve, akár egy gyémánt egy finom ezüstláncon. Többé már nem gondolkodtam, nem próbálkoztam, nem tűnődtem.

Az ég maga volt a kristálykék tökéletesség. A távoli hegyek gyűrött sárgák és okkerszínűek voltak, a télközép hórétege borította őket. A tágas sivatag a szürke ezernyi árnyalatában játszott, országutak csíkozták, kis, dobozszerű épületek pöttyözték.

Milyen jelentéktelenné váltak mindazok, akik valaha szerettek vagy megbántottak.

Milyen jelentéktelenné váltam én magam.

Nem volt közönség, amelynek játszani kellett volna.

Csak a mélységes csend.

A kegyelem állapota.

Ereszkedtünk a szelet meglovagolva, átengedve magunkat a felszálló áramlatoknak.

Hála.

Eufória.

Diadal.

Itt vagyok.

Túléltem.

Nem félek.

Szeretek élni.

Marilyn Monroe azt mondta: „A félelem hülyeség. És a megbánás is az.” Általában véve ezt igaznak tartottam. Életemben sokszor a legfélelmetesebb pillanatok vezettek a legteljesebb élményekhez. A szabadesés a Nevada-sivatag fölött csak egy példa. Néhány másikat is el akarok mesélni, még akkor is, ha tudom, nem mindenkinek fog tetszeni, amit mondani fogok.

Mindnyájunkban ott van az az ugráshoz kinyitott ajtó, és az enyémet sokáig pirossal feliratoztam. Nagybetűkkel.

AZ AJTÓT KINYITNI TILOS

Készüljetek, csajok. Mindjárt felfeszítjük.

2

New York Cityben születtem 1981. február 17-én, három nappal Valentin-nap után: Vízöntő nap, Oroszlán hold, Nyilas aszcendens. Hat hónappal később az MTV bemutatta a Buggles Video Killed the Radio Star című dalát.

Összeáll a kép.

A technológiai reneszánsz összefüggésében az életem története tökéletes értelmet nyer.

Mindenki szerint aranyos gyerek voltam. A szüleim több száz órányi házi videófelvétellel tudják ezt igazolni. Ha technológiáról volt szó, az apám mindig az első felhasználók közé tartozott, és amint megjelentek azok az ormótlan, régimódi videókamerák, vásárolt egyet, és a fejébe vette, hogy mindent rögzíteni kell, mivel a jelenben ez szórakozás, a jövőben pedig a felvételek archív értéket képviselnek. Életem minden eseményét felvette, kezdve a születésem napjától. Jó volt érezni a rám szegeződő tekintetét. Azokban a pillanatokban apám figyelme arra a kis kerek lencsére összpontosult, és én ott voltam annak a középpontjában.

Apa mindig „Csillagnak” hívott – igen, a szó „Filmcsillag” értelmében, ugyanakkor egy Ragyogj, ragyogj, kis csillag kicsengése is volt.

Kétéves voltam, amikor kijött Cyndi Lauper első kislemeze – Girls Just Want to Have Fun –, és a kishúgom, Nicholai Olivia megszületett. Kyle nagynéném azt mondja, a fellegekben jártam, őrülten szerettem Nickyt attól a pillanattól kezdve, hogy hazahozták. Az érkezése előtti életemről nincsenek emlékeim. Kisgyermekként ő volt a legjobb barátom és cinkostársam. Anya egyforma ruhákba öltöztetett minket. A gardróbjában kiöltözőset játszottunk, a ruhák stílusát sálakkal és ékszerekkel dobtuk fel, és egy képzeletbeli kifutón vonultunk fel-alá.

Azóta is mindenféle, jó és rossz kalandba rángatom Nickyt. Számítottam rá, hogy fedezzen, amikor valami tiltott dolgot csináltam, például egy vadászgörényt tartottam az ágyam alatt egy dobozban, vagy szobafogság alatt kimásztam az emeleti szobám ablakából, és a rácsozaton leereszkedtem. Nicky állandóan próbál megfékezni, mióta elég nagy lett ahhoz, hogy megértse a következmények szó jelentését. Amikor középiskolába járt, egy árulkodó dadus lett belőle, de a szívem mélyén hittem, hogy ő őszintén úgy gondolja, ezzel vigyáz rám.

Már azóta, hogy totyogni kezdtem, az agyam az ADHD kémiai egyensúlyhiányától ide-oda cikázott és szökdécselt. Néha ez már túl sok volt. Fel kellett kelnem, hogy a Disney-hercegnős éjjeli lámpám fényében táncoljak. A „pihenő” vagy bármi, amihez nyugton kellett ülni, kínzás volt számomra. Biztos vagyok benne, hogy megértem a pénzem, de a hazugság vagy a gonoszság sosem tartozott az alaptermészetemhez. Nickyvel etikettórákra jártunk, így tudtam, hogyan kell jó kislányként bocsánatot kérni, és bőven volt rá alkalmam, hogy ezt gyakoroljam. Egy „jó kislánynak” csendben kellett maradnia.

Szót kellett fogadnia.

Nyugton ülnie.

Én ezekre képtelen voltam, ezért helyette elragadónak kellett lennem. Aranyosnak, koraérettnek és tartózkodónak. Ostobán kellett viselkednem, és kislányos hangon beszélnem, ami természetesen jött, amikor ideges voltam, mert ha az ember nyaka és válla befeszül, a hangszálai is megfeszülnek, amitől a hang magassá és glottálissá válik. (Ezt akkor tanultam, amikor a Repo! The Genetic Opera forgatására készülve hangképzésórákra jártam.) Énekeltem és táncoltam, és előadásokat rendeztem Nanu nappalijában Nickyvel és a házi kedvenceinkkel, de nem szerettem volna közönség előtt fellépni. Alapvetően mindig félénk természetű voltam – egy extrovertáltan introvertált személyiség, aki a viselkedésével, színjátszó társasági pillangóként, túlkompenzál.

Nickyvel még óvodások voltunk, amikor a családunk Bel Airbe költözött, egy olyan házba, amelyet szüleim a Charlie Angyalaiban játszó Jaclyn Smithtől vettek meg. Jaclyn egy szépen kidolgozott játszóházat épített a kislányának – akár egy életre kelt Barbie Álomház –, amelyet Nickyvel kisállatszállodává alakítottunk át. Mindig félretettem a pénzem, hogy majd mindenfélét vásárolhassak az állatoknak egy dohos szagú házikedvencboltban, ahol trópusi halakat, kígyókat és más fantasztikus állatokat árultak. Minden utamba kerülő kis lényt szeretni és megnyugtatni akartam.

Egyik régi házi videón látható egy árulkodó pillanat, amikor a cinkosan mosolygó nyolcéves arcom rúzzsal van összekenve, a frufrum „Forever Your Girl” stílusban fésülve – feltupírozva, hozzá a megfelelő kalappal –, Boy George-féle kék szemhéjfestékkel vagyok kisminkelve, és az 1980-as évekre jellemző, többrétegű, ékszer tónusú ruhát viselek.

– Hé – kiáltott Kyle nagynéném. – Nem te vagy az a híres filmsztár?

– De!

– Hogy hívnak?

– Paula Abdul. – Elszaladok, egy fekete-fehér nyuszit kergetve.

– Gyönyörű vagy? – kérdezi Kyle.

– Nem. – Felemelem a nyuszit. – Ő a gyönyörű.

– Nézz mérgesen – mondja. – Most vidáman. Most pedig vágj semleges arcot, érzelemmenteset.

A játék részeként végszóra mindegyiket megcsinálom, de csak röviden. Nekem a nyuszi sokkal érdekesebb volt.

Apám vette észre az állatok iránti rajongásomat, és ezt az érzést táplálta is bennem. Elvitt kisállatboltokba, hogy kiskutyákat nézzek, és egy egzotikus macskakiállításra, hogy bengáli macskákat lássak. Egy csodás napot töltöttünk a San Diegó-i állatkertben, ahová Apa egy VIP-jegyet vett, amellyel bemehettem az állatokhoz, és segíthettem az állatkerti gondozóknak. A nagyszüleimnek volt egy farmja, ahol lovagolhattam. Apa elvitt horgászni és krosszmotorozni, és megmutatta, hogyan bánjak a frissen kikelt csibékkel a tyúkólban. Ilyenkor éreztem magam a legközelebb hozzá. Ő és Anya elképesztően jó fejek voltak a saját állatóvodámat illetően, amelyben vadászgörények, nyulak, versenyegerek, macskák, kutyák, madarak, kígyók, tengerimalacok, csincsillák voltak, sőt egy picike majom és egy kiskecske is, amelyet Papánál és Nanunál tartottam a teniszpálya mellett.

Egy egész patkányközösségem volt, amelynek tagjait a Beverly Hills 90210 színészeiről neveztem el: Luke, Tori, Jason, Shannen, Brian, Ian, Jennie, Tiffany és Gabrielle. Igen, tudom mire gondoltok – most tényleg, patkányokat? –, de a háziasított patkányok valójában nagyon tiszták, jó természetűek és intelligensek. Volt egy hatalmas, Max nevű patkányom, akinek óriási golyói voltak. Egy nap, amikor a kertben Maxet ölelgettem, egy vadászgörény szaladt oda hozzám, és szegény Max a kis patkány száját szélesre tárva azon a fura hangján hangosan felvisított, majd megharapott. Elejtettem, és ő elfutott, végigkacsázva a kocsifelhajtón olyan gyorsan, amennyire csak tudott a himbálózó, furcsán méretes golyóival. Sírni kezdtem, de nem azért, mert megharapott, hanem azért, mert azt hittem, elvesztettem.

– Max! Max! – Leültem a kocsifelhajtóra, és zokogtam.

Max a válla fölött rám nézett, és kacsázva visszajött. A karomba fogtam, megpusziltam, és elmondtam neki, hogy nem vagyok dühös. Úgy tűnt, nagyon zavarba ejtette ez az eset.

A patkányok olyan aranyosak. Kellene vennem egy másik patkányt.

(Megjegyzés Carternek: szülinapi patkány.)

Néha Nickyvel meglátogattuk Apát a Century Cityben lévő irodájában. (Később a társával, Jeff Hylanddel együtt a Beverly Hills-i Canon Drive-ba költözött.) A csengő telefonok és a berregő faxgépek energiája azt az érzést keltette, hogy itt nagy dolgok történnek, és Apa titkárnője, Wendy White mindent úgy működtetett, hogy a káosz legcsekélyebb jele sem mutatkozott.

Emlékeztek arra, hogy Batmannek ott van az az elbűvölő akcentussal beszélő, nagyszerű öreg fickó, aki vigyáz rá, és biztosítja a Batcave megfelelő működését? Amennyire emlékszem, az a személy apám életében Wendy White volt, egy végtelenül rendes dél-amerikai hölgy, aki senkitől sem tűri el az ostobaságokat. Szereti emlékeztetni erre az embereket.

Várjatok csak. Lehet, hogy erre csak engem szeret emlékeztetni.

„Nagyon szigorú vagyok, Paris. Velem senki sem szarakodhat.”

Mindenesetre amikor ezt az egzotikus dél-afrikai akcentusával mondja, telibe talál. Wendy mindig örült, ha látta Nickyt és engem. Ellátott minket papírral, tollakkal, filcekkel és ollóval, hogy kollázsokat vagy karácsonyi üdvözlőlapokat készítsünk. Szerettem mindenféle kézműves dolgot, különösen azokat, amelyek szembementek a „színezés” egysíkú unalmával. Hatalmas titkos készletem volt, melynek segítségével 3D-s családi fotó megjelenítéseket és BeDazzled fényképkereteket alkottam. Semmi sem úszhatta meg a BeDazzleremet, ami egy olyan szerkezet, amit infomercialon keresztül lehet megvenni, és strasszköveket meg hamis ékköveket lehetett vele rögzíteni gyakorlatilag bármire, ami nem mozgott. Most ezt online lehet megvenni. (Köszönjük annak, aki feltalálta a BeDazzlert, bárki legyen is az!)

Szerettem Apa irodájában a földön ülve kollázsokat készíteni, körülöttem képes újságokkal, ollóval és ragasztóval. A Vogue és a Vanity Fair reklámkampányainak végtelen intenzitása és változatossága ugyanazt a kellemes érzést váltotta ki belőlem, mint a jó zene. Órákig el tudtam lenni az ilyen, többrétegű képekbe merülve. Az agyam így működik a legjobban – a kisebb-nagyobb darabok szabad asszociációja közben. Általában hatalmas rendetlenséget csináltunk, játékterünk fölött hamar elvesztettük az uralmunkat, míg Wendy be nem keményített, és nem takaríttatta fel velünk.

Később, amikor Nicky és én felnőttünk, ahányszor segítségre volt szükség, Wendy közbelépett, és megkönnyítette számunkra a dolgokat. Perlekedett az elégedetlen tulajokkal, vízvezeték-szerelőkkel és tájkertészekkel jelent meg, amikor szükség volt rájuk, a nemkívánatos vendégeket távozásra szólította fel, és tisztázta a dolgokat, ahányszor csak valamelyikünkön felülkerekedett a felnőtté válás feladata. Gyakorlatias, de hisz a szerelemben.

Aznap, amikor Carterrel összeházasodtunk, Wendy azt mondta: „Ne felejtsd el, az élet egy utazás, tele viszontagságokkal. Maradjatok hűek egymáshoz.”

Ismét azzal az akcentussal. Örökké szeretni fogom Wendyt, még akkor is, amikor megkapja a nyugdíjazásáról szóló értesítést, ami azt jelenti, hogy többé nem kell dolgoznia.

1989-ben nyolcéves voltam, Nicky pedig hat. A berlini fal leomlott, A Simpson család debütált a Fox csatornán, és megszületett imádni való kisöcsém, Barron Nicholas Hilton II. Nagyon szerettük. Majdnem olyan jó volt, mint egy házi kedvenc. (Csak viccelek! Szeretlek, Barron!) Anya az 1990-es évek fáradhatatlan anyái közé tartozott, vitte a háztartást és vezette a saját vállalkozását, s közben gondoskodott mindannyiunk megfelelő táplálkozásáról és ápolt megjelenéséről. Volt egy butikja a Sunset Plazán, ahol a kifogástalan ízlését tükröző ajándékokat, kiegészítőket és régiségeket árult. A bolt neve Staircase volt, ami azért tetszik, mert ez jelentette számára a felemelkedést.

Azokban az időkben Kyle nagynénénk egyik barátnője, Bethenny Frankel volt a dadusunk. Azt hiszem, akkoriban mindketten tizenkilenc vagy húszévesek voltak. Anya vezette a boltot, így Bethenny feladata volt Nickyt és engem elhozni a Lycée-ből, a két tannyelvű iskolából, ahol angol és francia nyelven folyt az oktatás. Nicky szeretett a Rampage-be járni – egy Hot Topic/Forever 21 típusú bolt a plázában –, én azonban mindig azért könyörögtem, hogy Bethenny vigyen minket a westwoodi kisállatboltba, hogy megnézzük a trópusi halakat, az egereket és a törpepapagájokat. Néha találkoztunk Kyle-lal, akivel elmentünk korcsolyázni vagy édességet venni.

Anyám és lánytestvérei kisgyermek koruktól kezdve tinédzser éveiken át modellként és színészekként dolgoztak. Nagymama fotózásokra és egy halom tévéműsorban kisebb szerepekre jelentkeztette őket. Anya az 1960-as évek szépségideálja alapján a legszebbek közé tartozott: félig ír, félig olasz, mogyoróbarna szem, szőke haj, porcelánbaba arcszín. Anya Gerber baba volt, majd a Barbie babák korai reklámjaiban szerepelt. Kisebb szerepeket játszott a Bewitched, a Nanny and the Professor, a Family Affair és a Rockford Files sorozatokban. Tizennyolc évesen Leather Tuscadero (Suzi Quatro alakította) háttérénekesét játszotta a Happy Days egyik epizódjában, amelynek „Fonzie: Rock Entrepreneur Part I” volt a címe. Egy másik lánnyal együtt balettcipőben táncoltak megadott koreográfia szerint, előre-hátra lépve, „oooooo”-t és „da da da”-t énekelve, miközben Richie (Ron Howard) az altszaxofonját fújta, és Fonzie (Henry Winkler) mohó tekintettel bámulta őket az Arnold’s Diner egyik bokszából.

Anya a Los Angeles-i Montclair College Preparatory School tanulója volt, ahol Michael Jacksonnal – az osztályukból a szórakoztatóiparban kőkeményen dolgozó számos kölyök egyikével – a legjobb barátok voltak. Időközben Kim és Kyle nagynéném a Disney Escape to Witch Mountain filmjében játszottak, és Kyle-nak visszatérő szerepe volt a Little House on the Prairie sorozatban. Mindhárom nővér folyamatosan dolgozott serdülőkorában. Mindig is azt hittem, hogy ez egy kellemes tapasztalat, de valószínűleg nem minden olyan nagyszerű, mert Anya határozottan úgy érezte, hogy Nickynek és nekem nem kellene modellkednünk és szerepelnünk. Csináltunk néhány jótékonysági anya-lánya divatbemutatót, de semmi hivatásosat. Kizárólag szórakozásból. Az volt az álmom, hogy ha felnövök, állatorvos leszek, és a szüleim ezt támogatták is.

Nickyvel nem volt szabad sminkelni magunkat, vagy feltűnő ruhákat hordanunk. Anyánk ezt szigorúan vette, ami részemről rendben volt. Kényelmesen akartam érezni magam. Rövidnadrágban, pólóban, melegítőben. Mindig tettre készen állni. Anyánk nagyra értékelte a szerénységet és az illendőséget. Nem beszéltünk olyan dolgokról, amiket ő magánjellegűnek, közönségesnek vagy helytelennek tartott. Ez még mindig gondot okoz nekem.

Amikor Carter azt javasolta, a nászutunkon menjünk el ámbráscetekkel úszni, úgy voltam vele: – Nem, ezzel a szóval nem hozhatnak kapcsolatba.