Meja Mwangi

Karácsony sör nélkül

részlet

Sawasawa Kiadó

A mű eredeti címe:
Meja Mwangi: Christmas without Tusker.
HM Books, 2. kiadás, 2017
Copyright © Meja Mwangi, 2016

Fordította: Kiss Árpád

Hungarian translation © Kiss Árpád

ISBN 978 615 6293 05 3

SawaSawa Kiadó

Felelős kiadó a SawaSawa ügyvezetője
Felelős szerkesztő Horváth Tibor

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

tisztelet

a múzsának

Első fejezet

Vaskaput képzelt el, mögötte kavicsos felhajtó, kétoldalt lengedező pálmák, illatozó cédrusok. Olyan templomot képzelt el, amelynek van tornya és harangtornya, a magasban festett üvegablakok a szépen vakolt kőfalakon, a templomkertben illatozik a körömvirág, jeruzsálemi tövis, kókuszpálma. Nagyot álmodott, mert fából ácsolt kapu fogadta, és a gazos ösvény végén zömök, ablaktalan faépület állt, rozsdás pléhtetővel, a templomtorony és a harangtorony pedig hiányzott. A halál bűzös lehelete lengte körül a helyet.

Kérdezni akarta a vezetőjét, mi az a szag. A vezető a lába elé ejtette a poggyászt, visszaugrott a kocsiba és elhajtott. A kiszállt utasa nézte a kocsit, ahogy leereszkedik a völgybe, ahol keresztezték a folyót és a galériaerdőt idejövet. Ezután az autó eltűnt.

Valami ismerős dolgot keresett. Valakit, aki megszólítja, fogadja, akárhova is érkezett. Nem látott egy teremtett lelket sem. Felszedte a csomagjait, és óvatosan belépett a megdőlt kapun.

A gazzal benőtt ösvényen egy lépcsőhöz jutott, amely fölvezetett a templom bejáratához. Megállt, és ismét körbenézett. Úgy ötven méterre a lépcsőtől egy vén mimózafa roskadozott egy futórózsa halványpiros virágözöne alatt. Mögötte bozótos senkiföldje, akácok, vadon nőtt bougainvilleák és derékmagasság fölötti fűtenger. Valaki nem sok sikerrel küzdött a természettel a templomkertért, vagy meghaladta az erejét a feladat, és átengedte a vadonnak.

Áradt mindenből az elhanyagoltság, nyikorogva kinyílt mögötte a templomajtó, és egy foltozott reverendás, turbános fiú lépett ki rajta. Kezében bozótvágó kés. Pietro atya földre ejtette a csomagját, hogy menteni tudja az életét, ha kell. Észrevette a fiú nyakában lógó püspöknek kijáró méretű keresztet. Ahogy közelebb ért a fiú, látta, hogy ő egy felnőtt, kis termetű, kifejezéstelen ábrázatú férfi. Kiugró csontozatú koponyáján elvadult hajkorona, foltokban szakáll, végtagjai pálcavékonyak. Szeme vér-eres, tekintete merev, a foga fekete. Vad és elszánt volt az ábrázata. Maga volt a kortalan remete.

– Angelo atya? – szólította meg Pietro atya.

– Angelo atya elment – válaszolt a kis ember.

– Kicsoda maga?

– Hitoktató – válaszolta az.

Pietro atya megkönnyebbült. Nem az elveszett pap volt a férfi. De a megkönnyebbülés elillant.

– Az ügyvivő vagyok – közölte a férfi.

– Minek az ügyvivője?

– Mindennek.

– Mi mindennek?

– Az összes mindennek.

– Mi az az összes minden?

A férfi a szabad kezével körbemutatott a templomon és az elvadult környezeten, ami az egész plébániát magába foglalta. Angelo atya segéde volt.

– Milyen segéd? – kérdezte Pietro atya.

– Papsegéd – mondta a férfi. – Főzök, takarítok, intézek mindent.

Angelo atya barátja és bizalmasa is volt. Mindezt biztos hangon, kuszán fogalmazva foglalta össze, végtelen szomorú hangon.

– Mennyi ideje vagy itt? – faggatta Pietro atya.

– Mindig itt voltam – hangzott a válasz. – Itt voltam, mielőtt Angelo atya megérkezett, és felépítette a templomot.

– A püspök nem szólt rólad nekem – közölte Pietro atya.

A férfi vállat vont.

– Van neki tudomása rólad?

– Nem ismerem a püspököt.

– Tudja, hogy itt vagy?

Újabb vállrándítás. – Csak Angelo atyát ismerem. Rám bízott mindent.

Más nem volt érdekes. Csak az számított, amit Angelo atya és az egyház kedvéért tett, az atya távozása után is, és most várja érte a fizetését, hogy elmehessen. Ez lehet a magyarázat, gondolta Pietro atya, hogy Joachim atya sietve visszaült az autóba, amint kitette őt a kapunál.

Elővette a telefont, és tárcsázta a számot, amit Joachim atya adott neki. A telefon néma maradt. Az apró férfi, kezében a bozótvágó késsel ott állt, ő pedig próbálta a püspököt hívni. A püspök sem válaszolt. Többször próbálkozott mindkét számmal, mire felismerte, hogy nincs térerő a telefonáláshoz.

– Van telefonod? – kérdezte.

– Angelo atya magával vitte a telefonokat – válaszolta a bozótkéses férfi.

Színtelen, érzelem nélküli hangon beszélt, de az arca elszántságról árulkodott, és keményen markolta a bozótvágó kést.

– Telefonfülke van? – kérdezte Pietro atya.

– Nincsen.

– És a városban?

– Nem tudom.

Pietro atya mély levegőt vett. Tudta, hogy az ember nem hagyja elmenni anélkül, hogy ne fizetné ki Angelo atya tartozásait.

– Beszélnem kell a püspökkel

– Utána kifizet?

– Miután beszéltem a püspökkel.

Látta, hogy a férfi tétovázik, majd lehajolt a táskájáért. Átvetette a vállán.

– A szállásomra – mondta.

A férfi átvette a kést a másik kezébe, fölvette a bőröndöt, és elindult a lépcsőn a templom felé. Noha az épület belsejét templomnak alakították ki, de híján volt minden dísznek. Az oltár megfelelő helyen, a bejárattal szemben helyezkedett el, egy lépcsőfokkal magasabban a padlószintnél. Az oltár fölött hatalmas fából készült kereszt lógott, alatta egy konzerves dobozban hervadozó virágcsokor a betonlapon, amely az oltár volt. Hiányzott a szokásos füstölő és az égett gyertyák illata, ami a régi templomokhoz jár. Kecskeürülék szaga terjengett, és beszivárgott az érkezésekor orrát megcsapó bomló hús bűze.

Miután Pietro atya felmérte a látottakat, követte a kis embert a padsorok között az oltárhoz, aki megkerülte az oltárt, és a falhoz ment. A padló poros volt, egyenetlen, a falak csupaszok, vakolatlanok. A padok gyalulásra szorultak. Az apró férfi benyomta a falat, ahol egy kis ajtó nyílt. Átbújt rajta, Pietro atya követte, és az oltár mögött egy kis szobába léptek. Az egyik falnál asztalka egy székkel, a sarokban üres sörösrekeszek egymáson.

– Megérkeztünk? – kérdezte Pietro atya.

A férfi letette a bőröndöt, megnyomott egy lapot a falon, és feltárult egy még kisebb ajtó, amely egy sötét, kormos, kriptaszagú szobába nyílt. Az ablaktalan helyiségben egy keskeny ágy volt, amiről megtudta a kalauzától, hogy az volt a pap ágya. Fehér ágynemű takarta. Konzerves dobozban egy csokor virág állt az ágy melletti asztalkán. Itt aludt a hitoktató is. Ó, de nem, a papság iránti tiszteletből nem a pap ágyában. Az ágya az igazi ágy mellé a földre fektetett matrac volt. Pizsamanadrág lógott egy szögön az ágy mellett.

– Az Angelo atyáé – hangzott a magyarázat.

Pietro atya letette a földre a táskáját, és kiment. A nappaliból nyíló apró, kormos konyhán keresztül kilépett a hátsó ajtón a konyhakertbe.

Gondosan ápolt kert volt, tele zöldséggel. Az udvar többi része elhanyagolt volt, elvadult virágos bokrok és gaz nőtt.

Egy düledező melléképület támaszkodott a templom hátulsó falának. Ez lehetett egykor a gépkocsigarázs. Körbesétálta az épületet a repkénnyel benőtt fal mellett a templom bejáratáig. Megállt a templom lépcsőjén, és nagyon bánta, hogy elfogadta ezt a felajánlott megbízást. Fontolgatta, hogy visszagyalogol az országútra, és megállít egy Nyeribe tartó kocsit.

Végül letelepedett a templomlépcsőre, kezébe temette az arcát, és igyekezett elfelejteni a levegőben lengedező bűzt, mely mintha megnőtt volna az elkeseredésétől. Így bukkant rá a bozótvágó késes ember, szemében szánakozás, és felajánlotta a szolgálatait, amelyet Angelo atyának végzett, ugyanazért a bérért.

Törte az angolt, itt-ott idegen szavakkal keverte, de meg tudta magát értetni. Nem látszott boldognak, de megszokta, hogy a megélhetésért keményen dolgozzon.

Pietro atya megvárta, amíg leteszi a kését, és csak utána vallotta be az igazságot. Se pénze, se joga, hogy alkalmazzon valakit bármire.

– Nincs pénz? – kérdezte a férfi.

– Nincs pénz – válaszolta Pietro atya.

– Engem sem fizetnek ki?

– Nincs miből – válaszolta az atya.

A férfi tekintete elsötétült, megkeményedett, és ideges lett, Pietro atya sietve folytatta.

– Én szívesen kifizetlek – mondta –, itt és most, mert látom, hogyan gondoskodtál a hitről, de csak akkor tudok fizetni, ha a püspök odaadja a pénzét.

A férfi hátrapillantott a templomajtónak támasztott késre. Nézte egy ideig, csóválta a fejét, és látszott, hogy más megoldáson gondolkodik. Összecsomagol és elmegy. De hova mehetne? Régóta a templom volt az otthona. Szerette a templomot, mindent, ami hozzá tartozik, csak a pénztelenségből lett elege.

Letelepedett Pietro atya mellé a lépcsőre, és faggatni kezdte, mikor tud fizetni.

– Nem tudom – válaszolta az atya.

Látta, hogy a férfi az állát vakargatja, és a késére pillant.

– Mi a neved? – kérdezte.

– Savio – válaszolta a férfi.

– Savio – szólította nevén az atya –, légy türelemmel. Megszerzem a pénzedet a püspöktől.

– Mikor?

– Amint tudom.

Savio eltöprengett ezen.

– Rendben – mondta végül. – Várok még.

– Köszönöm – válaszolta Pietro atya.

– Rendben.

Ezután közölte, hogy szállásért és ellátásért marad, míg az atya elég gazdag lesz, hogy kifizesse. Pietro atya nem tervezte, hogy olyan sokáig marad, de jelezte belegyezését.

– Rendben – mondta Savio.

– Rendben – ismételte el az atya is. – Akkor megegyeztünk.

Azonban fel kellett szabadítani a papi lakrészt. Kellett egy szoba az atyának éjszakára. Kezet ráztak. Savio felemelkedett, hogy kihurcolja a matracát a templom mögötti garázsba.

– Mi ez a bűz? – kérdezte még Pietro atya.

– Bűz?

– Rothadó halszag?

Savio a levegőbe szimatolt, és megrázta a fejét. Aztán fogta a kést, és elindult, hogy teljesítse az egyezség rá eső részét, míg Pietro atya felfedezőútra indult, és a menekülés tervén gondolkodott.

A Szent Péter templom a faluszélen volt, rövid gyalogútra Kambi piacától. Ez volt az első felfedezése, ahogy kilépett az udvarról, és elindult az úton, hogy élelmet szerezzen és emberekkel találkozzék. Valaki azt hitte, hogy eltévedt, tőle megtudta, Kambi egy gyarmati farm volt, abból lett a falu, miután a fehér tulajdonosa Rodéziába szökött, amikor meghallotta, az ország szabad lesz.

Rég eltűnt a fehér telepes minden nyoma, felszabadították az istállókat és a takarmánytározókat, a szabadságharcosok apránként szétloptak mindent, és tyúkól, kutyaól épült belőlük. Csak a szélkerék maradt meg, dacolva emelkedett a piactér fölé, ellenállva a tolvajoknak.

A piacon lüktetett az élet, dübörgött és szünet nélkül zsongott. A levegő nehéz volt a hagyma és a sült hús szagától. Újabb és újabb áruk érkeztek, s ugyanolyan ütemben szállították is el őket a talicskákon, kerékpáron, motorokon és a nők hátán.

Pietro atya lassan körbejárta a piacteret, magába szívta a szagokat, a látványt, és megbámulta az árudákat, amelyek a teret övezték. Bár úgy tűnt, hogy egységes terv szerint képzelték el az üzletsort, az épületek mérete, kivitelezésük és színük nagyon különböző volt. Némelyik tágas bejárattal hívogatott, másokon ajtók sorakoztak, megint máson csak kis rést nyitottak a falon. Voltak olyanok, amelyek a Coca Cola színében virítottak, a többi akár egy rozsdás, napszítta fészer.

Szemben az autóút mentén megfigyelt házakkal, ahol a fal volt rozsdás bádogból és a tető fából, itt fordítva építkeztek. Az egyik éppen égett, dőlt belőle a füst, de senki nem törődött vele.

Pietro atya átment a tér túloldalára, el az égő épület közeléből, és igyekezett nem feltűnni a tömegben, amelyben ő volt az egyetlen fehér ember. A püspök ellátta tanáccsal; évtizedek óta ő lesz ott az első fehér ember és a legelső fehér pap, így készüljön fel váratlan helyzetekre. Azonban növekvő rossz érzés töltötte el, mert Kambi nem kívánt váratlan helyzetet teremteni, és észre sem vette, nem törődött a jelenlétével. Biccentett arra, aki ránézett vagy visszamosolygott, és azon töprengett, hogyan gondolja a püspök a kapcsolatteremtést a közösséggel, amely közömbös iránta.

Lassan körbejárta az egész piacot, amikor hirtelen egy pucér férfi ugrott ki elé. Pietro atya visszahőkölt. Egymásra meredtek. A férfi kezet nyújtott.

– Jambo – köszöntötte.

Pietro atya karja ösztönösen a kinyújtott kéz felé lendült volna. Közben tekintete végigsiklott a férfin, és látta, hogy teljesen meztelen, és portól meg hamutól szürke a bőre. Visszahúzta a kezét, és földbe gyökerezett lábbal állt, tanácstalanul, hogy elfogadja-e a meztelen ember kézfogását, vagy vegye futásra a dolgot. Az éppen ráérő szemtanúk a pucér figurával együtt vigyorogva figyelték a zavarát, és a pazar szórakozást nem akarták elszalasztani azzal, hogy közbeavatkoznak.

Pietro atyát elöntötte a veríték, és bánta, hogy nem maradt a templom viszonylagos biztonságában. Ekkor kiáltás hangzott az egyik bolt felől. A meztelen férfi összerezzent, és arra fordult.

– Hé, te! – hallatszott valahonnan. – Toroka! Tűnés!

A meztelen alak mint egy csapdába esett állat, kereste a hang gazdáját, és mikor megpillantotta, visszahúzta a kezét. Induló gépkocsi hangját utánozta, széttárta a karjait, és rohanni kezdett a tömegben. Pietro atya szíve kalapált. Letörölte a verítéket az arcáról, és elindult hazafelé.

– Atyám! – kiáltotta ugyanaz a hang.

A bolt előtt üldögélő férfiak közül szólt neki valaki. Az egyik férfi intett feléje. Pietro atya tétován odament, és megállt szemben velük. Középkoron túli férfiak voltak, sötét öltönyben, tollas kalapban. Olyan volt a megjelenésük, mint egy előkelő klub tagjainak.

– Ülj ide – mondta az előbbi férfi.

A többiek mozgolódtak, hogy helyet szorítsanak a padon. Pietro atya bepréselte magát közéjük.

– Köszönöm – mondta nekik.

Csendben üldögéltek.

– Nagy a hőség – szólalt meg Pietro atya.

A férfiak bólogattak. Pietro atya várta, hogy szóljanak, de nem tartogattak neki mondanivalót. Csak az egyforma sétabotokkal kopogtatták a földet.

– Ki volt az az ember? – kérdezte az atya.

– A meztelen? – kérdezte az integető férfi.

– Az Ndege – mondta valamelyikük.

– Azt hiszi magáról, hogy repülőgép – mondta a harmadik. Elhallgattak, várták a kérdéseit, de Pietro atya nem tudta, hol kezdje. Tele volt kérdéssel, és kereste az elsőt.

– Ő a város bolondja – folytatta az egyik kéretlenül.

– Airbusnak hívjuk – mondta az integető.

Megint hallgattak. A botjukkal kopogtatták a földet, és szemük a piaci forgatagot kémlelte, mintha felderítésen lennének.

– Te – kiáltott egyikük egy nőre, aki mellettük haladt el. – Jól vigyázz azokra az angyalokra! Rora araika acio.

Az anyuka egyik gyermekét a kebelén tartotta, a másikat a hátán vitte, a fején hagymával teli kosarat egyensúlyozott. Rájuk sem hederített.

– Asszonyok! – fakadt ki a férfi. – Az ember sosem tudja, hogyan áll velük.

A többiek helyeselve motyogtak, és fürkészték, kire kiálthatnának még.

– Honnan tudtad, hogy pap vagyok? – kérdezte Pietro atya.

Még nem vette a bátorságot, hogy viselje a reverendát, amit Joachim atya kölcsönzött neki.

A vének csak mosolyogtak, és kopogtatták a botokkal a földet. Nyitva tartják a fülüket, mondta az egyik. A hírek megtalálják őket, ahogyan a folyó a tengert.

Kopogtak a botok, és a gazdáik helyeslően ingatták magukat, hallgattak. Megfeledkeztek a papról. A hátuk mögötti boltból kiáradó zaj és szag alapján kocsma előtt ülnek – következtette ki az atya.

– Hé, te! – kiabált az egyik vén a tömegben ügyesen közlekedő motorkerékpárosra. – Figyelj, merre mész! Chinga maisha! Vigyázz az emberekre!

Újra hallgattak. A vének élete a várakozás, nem történik semmi, kopognak a botok, hintáznak a kényelmetlen padon, vonta le a következtetést az atya. Megköszörülte a torkát.

– Padre Pietro vagyok – mutatkozott be.

A vének egymásra néztek, és egymás után kezet fogtak vele.

– Engem Kibogoyónak hívnak – mondta a férfi, aki meginvitálta maguk közé. Furfangos egy magas, szikár alak volt, tisztviselő kinézetű, barna öltönyben, nyakkendővel, fején pávatollas fedora kalap.

– Choma-Choma – mutatkozott be a következő. Húsember köpcös, elhízott alak volt, kinézetre mint egy nagybácsi, vidám tekintetű, jóllakott forma, aki szeret enni. Fekete öltönyben volt, és hosszú, vágott végű marabutollas kalapja volt.

– Mzee Moja – mutatkozott be a harmadik. Egyetlen Vénember csak harmad akkora volt, mint az előző társa, sötétbőrű, ráncos képű, dohánytól megsárgult bajusszal. Megnyúlt, keskeny arcában szúrós szemek, az eredetileg kék öltönyét szürkére szívta a nap, szakadt karimájú, elhasznált panamakalapja volt.

A negyedik férfi a többinél élénkebben rázott kezet Pietro atyával, és közben egyfolytában mosolygott.

– Potea Pata – mondta. – Korábban az elöljáró helyettese.

Ő volt a Meglett ember, keskeny, aszott arcú volt, többnapos borostával, mélyen ülő szeme és a tekintete a pásztoremberekre emlékeztetett. A kalapja teteje lyukas.

– Hozott isten nálunk – üdvözölte. Öltönye középső gombja hiányzott.

– Melyikőtök az elöljáró? – kérdezte Pietro atya.

A férfiak egymásra pillantottak, az út felé fordultak, és tovább nézelődtek.

– Egyik sem – mondta az, aki leginkább a szószóló lehetett.

Ő is újra az utat bámulta. Pietro atya észrevette, hogy a botja végén oroszlánfejes a fogantyú, és a többi botra is állatfejet faragtak, ezért eltűnődött azon, hogy ez jelképes-e.

– Tudtok segíteni, hol találom az elöljárót? – kérdezte a pap.

– Nem – mondta a volt elöljáróhelyettes.

A botok kopogtak a földön, és nézték piacot.

– Nézz a lábad elé – figyelmeztetett Mzee Moja egy zsák hagymát cipelő asszonyt. – Kinya kahora!

Az asszony minden erejével azért küzdött, hogy ne roskadjon össze a hátára vett súly alatt, így meg se hallotta.

Choma-Choma biztatott egy férfit, aki vizes tartállyal megrakott talicskájával viaskodott, minden erejét beleadva.

– Mindent bele! – kiáltotta. – Sukuma kwa nguvu.

Ahogyan a többiek, a férfi se figyelt arra, ki adta a tanácsot.

– Van itt telefonfülke? – kérdezte Pietro atya a volt elöljáró-helyettest.

Az öregek nemet intettek, és tovább kopogtattak a botokkal, lassan, az alvó ember szívverése ütemében.

Pietro atya indulni készült. Minek hívták a padjukra ülni, ha nem szólnak hozzá? Korgott a gyomra.

– Bocsánat – szólt –, nagyon éhes vagyok.

A kopogás abbamaradt.

– Hol kapok enni?

– Itt? – kérdeztek vissza. – Bárhol.

A püspök előre figyelmeztette, hogy Kambi a maga világában él. Kambi lakói másképpen látnak, hallanak, értenek, cselekszenek a világban, mint Laikipia többi lakója.

– Melyik a legjobb?

– Legjobb? Mindegyik.

Pietro atya várta, hogy valaki csak vállalkozik, és elmondja, hol, mit lehet enni.

– De a nyama choma a legeslegjobb – mondta Choma-Choma. – Mi is nyama chomát eszünk.

– Az miféle étel?

A vének egymásra néztek, és felálltak.

– Gyere – hívta Kibogoyo.

Elindultak, be a piac közepébe, a botokkal nyitottak utat, átléptek a kofákon és a portékákon. Az árusok abbahagyták az árusítást, a vásárlók a vásárlást, és bámulták a téren átkelő elszánt öregek menetét, nyomukban a fehér emberrel. Kérdéseket intéztek hozzájuk, de a vének nem hallották, csak mentek, keresztül a téren, botjukkal utat nyitva a tér túlsó oldalára.

Pietro atya látta, hogy kényelmesen megkerülhették volna a zsúfolt teret, és ezen eltűnődött.

A vének az égő épülethez vezették, ahol kiderült, hogy az hentesbolt, és nem áll lángokban. Befurakodtak a füstön át a birkalábbal teli üvegtárló és a legyek miatt fémhálóval bevont ketrec mellett, amelyben félmarhák lógtak, és kijutottak a hentesüzlet hátsó udvarába.

Pánik kerülgette a papot a hatalmas füstfelhőtől, amely hatalmas, háromszor-kétméteres faszén tűzhelyből szállt föl a koromtól megfeketedett féltető alól a hátsó udvarban. A füstgomolyagon át ólálkodó kóborkutyákat és macskákat látott, amelyek lesték a pillanatot, hogy elcsenhessenek egy falatot. Keselyűk, varjak, kányák és marabuk köröztek a felfelé kanyargó füst fölött.

Kibogoyo nemes mozdulattal végigmutatott a tűzhely fölött.

– Ezt hívjuk mi nyama chomának – mondta. – Sült hús.

Az egész grillező tele volt sülő hússal.

– Ezt meg nyama tayarinak hívjuk. – Közéjük lépett Choma-Choma, a Húsember. – Azt jelenti…

– Készétel – szólt közbe Potea Pata.

– Ez itten Nyandarua és Laikipia legjobb sütödéje – bizonygatta Choma-Choma.

– Itt eszik az egész piac – tette hozzá Potea Pata.

– Mit kérsz? – érdeklődött Choma-Choma. – Gichini! – ordított át a füstön. – Vevőt hoztam! Bújj már elő, és add el a húsodat! Gichini!

Még kétszer kellett ordítani, mire felbukkant a füstből egy véreres szemű, vadember kinézetű férfi.

– Mi van? – kérdezte.

Fénylett az arca a zsírtól és fekete volt a szénportól. Ekkor pillantotta meg Pietro atyát, és megváltozott a tekintete. Épp kérdezte volna, kicsoda Pietro atya és mit keres ott, mikor Choma-Choma bemutatta.

– Gichini az én húsmesterem – mondta Choma-Choma. – Uyu etagwo Batiri Botoro.

Pietro atya bólintott a sütödésnek. A férfi viszonozta, de még mindig az izgatta, mit keres ott.

– A mi látogatónk – közölte Choma-Choma. – Mutasd meg neki, mid van! Onia Batiri kiria kiriho.

A sütödés mintha tanácstalan lett volna. Aztán a tűzhelye felé fordult, és henteskéssel a húsok felé mutogatva sorolta, melyik micsoda.

– Ez itten… – Felpillantott a fehér emberre, majd a köröző marabukra, és kereste a szót. De nem jött a szó fentről, és kimondta, ahogyan tudta.

– Mutura – közölte Pietro atyával.

– Vastagkolbász – kottyantotta közbe Kibogoyo.

Feltekeredett óriáskígyónak látszott.

– Jó nagy kolbász – bizonygatta a hentes. – Mutura kubwa.

Ezután egy sercegő barna labda következett.

– Ngerima – mondta.

– Gömbkolbász – segített be Kibogoyo.

– Gichini a legjobb lacikonyhás Nyandaruában és Laikipiában – bizonygatta Choma-Choma.

Gichini rámosolygott Pietro atyára, és egy óriási gilisztahalomra mutatott. – Ez a mara.

– Belek – tudatta Kibogoyo.

– Balek – ismételte a sütödés. – Nagyon finom. Mzurisana.

Gichini felengedett, és már kezdte élvezni a bemutatót.

Pietro atya még nem szabadult meg a sült kígyó és földigiliszta képétől, amikor a sütödés már a tűztől megfeketedett kecskefejnél tartott. Kidülledt szem, zöldes fog, a pofa sarkából kilógó nyelv látványa fogadta.

– Ez a kichwa, gép… vagyis fej – tájékoztatta a pecsenyés. – Amott pedig az a mguu, másképpen a láb.

– Pata – helyesbített Kibogoyo.

– Matumbo maina na ngoro, hiyo bado – mondta a pecsenyés a főnökének.

– A gyomor, a máj és a szív még nincs kész – fordított Choma-Choma az atyának.

– Mit kérsz?

Pietro atya még sápadtabb volt, mint amikor összeakadt a pucér férfival. A sültekre nézett, és megrázta a fejét.

– Rendelhetsz sztéket is persze – segítette ki Kibogoyo.

Pietro atya minden étvágya elillant, amikor a vigyorgó kecskefejet bemutatták neki. A vének egymásra néztek. Aztán sarkon fordultak, és kivonultak a mészárszékből, az élen Kibogoyóval.

Pietro atya biccentett a pecsenyés felé, és szintén kisietett. A vének ezúttal megkerülték a piacot, de az atya lemaradt, hogy banánt vegyen.

Már a padjukon ültek, kopogtak a botok, mikor Pietro atya utolérte a véneket, és észrevette, hogy haboznak helyet szorítani a padon.

Megkínálta őket banánnal, hogy kimutassa jóindulatát, de visszautasították. Hagyták, hogy egye a banánját, és a piacteret bámulták vagy a Tanyai City felé vezető utat.

Az út nyugatról érkezett a piactérre, körbefutotta Kambit és átvergődött a kátyúin, aztán leírt egy négyszöget a piactér körül, és kimenekült Tanyai irányában, így a sztráda nemigen zavarta az itteni emberek életét. Ekképp írta le az egyik vénség Pietro atyának a közlekedést leplezetlen megvetéssel Tanyai Cityre.

Sokkal szerényebb út ágazott le a tér közepétől fel a hegyre. Pietro atya érdeklődésére, hogy merre visz, azt a válasz kapta, hogy jelentéktelen. Csak Baba Pesa házához vezet a hegyre, és csak az ő járművei járnak rajta. Kambi leggazdagabb emberéről, Baba Pesáról kapta a nevét.

– Njia ya Pesa – mondta ki Mzee Moja. – A Pénzes útja.

– Ő adta a nevet – fűzte hozzá Choma-Choma.

A többiek bólogattak és az utat bámulták. Hosszú hallgatás következett, miután Pietro atya megette a banánját.

– Ti mit csináltok? – kérdezte.

A vének feléje fordultak és rámeredtek.

– Hogyan érted, hogy mit csinálunk?

– Munka.

– Munka? – kérdezte Potea Pata.

– Hogy érted, hogy munka? – kérdezte Mzee Moja.

– Foglalkozás – magyarázta Pietro atya. – Mi a foglalkozásotok?

– Foglalkozás? – Leesett állal néztek.

– Mi a vének vagyunk – mondta tagoltan Kibogoyo, mintha gyereknek magyarázna.

– A vének mit csinálnak?

A vének szótlanul kopogtatták a botjukkal a földet. Mit nem ért ezen? Mindhárman vádló szemmel néztek Kibogoyóra. Mintha a bottal azt kopognák, hogy ez volt az utolsó alkalom, hogy idegent hívsz közénk. Kibogoyo bólintott, és Pietro atyához fordult.

– Mi a vének vagyunk– mondta botjával kikopogva. – Végezzük, amit a véneknek kell. Mindenre figyelünk. A vének dolga ez.

Pietro atya bólintott. Amit eddig látott, remek munkát végeznek, ugyan a megfigyelt emberek jelét sem adták együttműködésnek vagy segítésnek. Találkozása a meztelen férfival rosszabbul is elsülhetett volna a közbeavatkozásuk nélkül. Közben szaladt az idő. Ki kell szednie az öregekből, mielőtt elindul. Kell egy menekülési út, valami kifogás, amivel kiszabadul a püspök és a Vatikán egyezsége alól.

– Voltatok a katolikus templomban? – kérdezte.

– Nem – jött a válasz.

– Miért nem?

A vének a piacot nézték. Pietro atya várta, hogy valaki csak jelentkezik a válasszal. Ők az utat nézték, és azt várták, hogy menjen már.

– Katolikusok vagytok?

– Nem.

– Melyik templomba szoktatok járni?

– Templomba?

– Egyáltalán jártok templomba?

Beszédes hallgatás következett a választ fontolgatása alatt.

– Nem – mondták.

– Miért nem?

Hálátlan szemmel néztek Kibogoyóra, és fészkelődni kezdtek.

– Nwona riu – suttogta Mzee Moja. – Érted már?

Kibogoyo bólintott.

– Nem járunk oda – válaszolta az idegennek. – Mi a vének vagyunk.

Sosem jártak a templomában, nem tudtak semmit a templomról, arról, hogy ott mi történik.

– Akkor – szólt Mzee Moja – legyen elég a templomokból.

Aztán elfordult a paptól, és odakiáltott valakinek a piacon.

– Hé, vigyázz, merre mész!

Pietro atya bólintott, és beletörődve együtt hintázott a többiekkel. Szerette volna azt hallani, hogy rontás van a templomon, az magyarázza a falaiból áradó bűzt, és ez méltóságos menekülést nyújtana neki a kellemetlen helyzetből. A püspöknél ez felmentené, és egy ördögűzőt küld majd helyette.

– Ismertétek Angelo atyát? – kérdezte.

– Kicsodát?

– Az elődömet.

– Azt mindenki ismerte – válaszolta Kibogoyo. – Juma Pilinek hívták.

Pietro atya a folytatást várta. A vének az utat bámulták, és a botjukkal doboltak a földön. Rá kellett kérdeznie.

– Miért?

– Mit miért?

Más hullámhosszon voltak, ennek semmi köze hozzá vagy a templomához.

– Miért volt az a neve?

– Juma Pili?

Egymásra néztek. – Csak úgy – mondta Kibogoyo.

Elfordultak tőle, és a piacot bámulták.

– Azt tudjátok, hova ment? – faggatózott tovább Pietro atya.

– Nem mondta senkinek – dobolták a botjukkal is.

– Azt tudjátok, miért ment el?

– Nem mondta.

Doboltak a botokkal. Egy férfi kalapált a szélkeréken, és a piactéren visszhangzott, mint egy harangszó.

– Juda nevezte el Juma Pilinek, Vasárnapnak – bökte ki az egyik vén.

– Miért?

Az öregek egymásra néztek. Pietro atya kezdte megérteni a tekinteteket és a hangtalan beszédet.

– Az ott Juda. – Az egyik vén botjával a férfira mutatott a szélkeréken.

A többiek bólintottak, és tovább doboltak. Mindenre tudták a választ, amit Pietro atya kérdezett, de még nem döntötték el, mennyit kell neki tudnia, ki mondja el neki és miért.

– Kocsmázott sokat – mondta Mzee Moja.

Pietro atya várta a folytatást.

– Toborozta az embereket – folytatta Kibogoyo. – Amikor valaki nem sört vetetett vele, hanem mást kért tőle, Juma Pili elhívta a templomába. „Gyere el a templomba vasárnap” – ezt mondta neki. Wewe kuja kanisani Juma Pili.

– Volt, aki elment?

Újra a tanácstalan tekintetük válaszolt. Honnan tudhatnák? Doboltak a botjukkal, és előre-hátra dőlve ringatták magukat. Pietro atya az órájára pillantott. Eldöntötte, hogy egyetlen éjszakát sem tölt abban a kriptában, és indulnia kell, ha sötétedés előtt Nyeribe akar érni.

– Van itt taxi? – kérdezte.

Kibogoyo felállt és elkiáltotta magát. – Piki-piki!

Több válasz is érkezett, de Pietro atya a fejét csóválta, amikor a motorbicikli odaért elé. Joachim atya említette neki a motoros taxit. Nyeriben a közkórház három nagy kórtermet tartott fenn piki-piki sofőröknek és az utasaiknak.

A vének elküldték a taxit, és nem szóltak hozzá többet. Pietro atya felállt.

– Béke veletek – köszönt el.

A vének biccentettek és másfele néztek. Pietro atya sarkon fordult és elindult.

– Jó utat, atya! – kiáltott utána Kibogoyo.

Ez volt az utolsó alkalom, hogy atyának szólították.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

A Sawasawa Kiadó gondozásában megjelent

Meja Mwangi: Afrika csendes

Meja Mwangi: Kariuki

Meja Mwangi: Utolsó dögvész

Meja Mwangi: Suttogó szelek – csak e-könyv!

Alan Sillitoe: Születésnap – csak nyomtatásban!

Alan Sillitoe: A nap törött szekerén – csak nyomtatásban!

Chimamanda Adichie: Az aranyló fél napkorong – nyomtatott és e-könyv

Chimamanda Adichie: Americanah – nyomtatott és e-könyv

Kiss Árpád: A grófné csodálatos fái. 200 éves a kinin – nyomtatott és e-könyv

Elspeth Huxley: Vörös idegenek – nyomtatott és e-könyv

Korábban megjelent könyvek és további ismeretek, illetve tájékoztatás
a Sawasawa honlapján:

www.sawasawa.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
SpectralSC – SIL Open Font License