Asszaszin Angyalok

Makai Bálint

2023

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Kovács Viktor

Korrektúra: Szél Ildikó

Prológus

– Kussolj, ribanc! – ezzel egy időben érezte homlokán az AK kemény tusának érintését. Ezek után jobbnak látta, ha inkább egy hangot se ad ki. Nem gondolta volna, hogy huszonhárom éves nőként ide jut, hiába hallotta a rémtörténeteket a guatemalai bandákról. Pedig csak egyszer hibázott. Csak egyszer választotta a rövidebb utat hazafelé, mert kissé elhúzódott a beszélgetés rég nem látott ismerősével, és haza szeretett volna érni édesanyja születésnapjára. A rövidebb út kivilágítatlan volt és egy erdő mellett feküdt, aszfalt elvétve volt található rajta, de nem gondolt arra, hogy baj lehet belőle. Gyorsan történt az egész. Fényt látott tükröződni az úton fekvő kavicsokon, aztán hatalmas fékcsikorgást hallott, ajtócsapódást, majd egy ütést érzett a fején. És most. És most falhoz kötözve ült egy szűk, dohos szobában, és csak arra tudott gondolni, hogy elmúljon ez az egész, az se érdekelte, hogy hogyan, vagy hogy viszontláthatja-e valaha a családját, csak legyen vége.

A szobában fülledt meleg volt, hiába ütött éjfélt az óra, a nyári estéken a hőmérséklet 28-30 C° is lehetett. Kint esett az eső, hallotta az esőcseppek kopogását a vékony, fából összeeszkábált tetőn.

Néhány csepp bekúszott a tető résein keresztül, egyenesen ráestek a lány arcára, ám ez sem enyhített a fájdalmán.

– Látom, már be is nedvesettél! A főnöknek ez tetszeni fog, jól el fog szórakozik veled! – dörmögte egy mély, megvető, a sokévnyi dohányzástól rekedt hang. A lány végignézett fogva tartóján. Átlagos magasságú, kissé túlsúlyos, szakállas férfi volt vele egy szobában. Nyakában hatalmas arany nyaklánc lógott, csuklóját egy hamisított, aranyberakásokkal díszített Rolex fonta körbe. Felsőtestét csak egy mellény takarta, olyan, mint amilyet az amerikai háborús filmekben szoktak viselni a rosszfiúk. Kezében egy AK-74M-et tartott. Pedrónak hívták. A sok emberrablásból jobban meggazdagodtak, mint a többi banda, ezért is engedhették meg maguknak, hogy ne csak egy mezei AK-47-essel szúrják ki a szemüket.

A ház – de inkább volt nevezhető viskónak, ahol fogva tartották szegény lányt – kicsi volt.

Összesen három szobával ékeskedhetett a semmi kellős közepén, az erdőben. Falai vékonyak voltak, így mindent hallott, még a kint őrt álló két jóember beszélgetését is.

– Te, nincs cigid? – kérdezte az egyik őr kissé rekedtes hangon.

– Nincs, az utolsót is te szívtad el, szóval van bőr a képeden még kérni! Mért nem kérsz a főnöktől, Juan?

– Tudod, most akár mernék is kérni, úgyis mindjárt jókedvű lesz – mondta gúnyosan a vendégükre gondolva, akit a főnökük mindjárt meglátogat, hogy „boldoggá” tegye.

– Na mindegy, én megyek, tartok egy kis szünetet.

– Oh, te szegény, máris elfáradtál? No, menjél, ombre! – mondta eléggé fölényeskedő hangon, de társát nem érdekelte, örült, hogy legalább egy pár percig nem kell őt hallgatnia.

Juan egyedül volt, azonban őt ez egyáltalán nem érdekelte, hisz ugyan mi baj érhetné? Senki se mert ujjat húzni velük, még a rendőrök is a markukban voltak. Teljes nyugalomban nézte a tájat, a körülöttük lévő fákat, ahogy tíz méter magasan az égbe nyúltak. Csendben pásztázta, ám egyszer csak megállt a tekintete, a szeme sarkában mintha mozgást látott volna az egyik magas fa ágán.

– Van ott valaki? – kérdezte hangosan, miközben vállához emelte 74M karabélyát. Válasz nem érkezett.

– Majdnem meglátott! – mondta egy hang dühösen.

– Nyugi, csak majdnem. Amúgy is látok mindent!

– Na, persze! Már mondtam, ne legyél öntelt, bár ez a kezdők hibája!

– Nem vagyok az! Mármint öntelt. Különben is, ezzel az új tudással ezek az élők úgy világítanak, mint karácsonyfán az égők!

– Aha, akkor mondd meg, kérlek, hogy mennyien vannak!

– Rendben. Lens Horus. Hatan vannak, egy itt elöl, hátul ketten, egy van a lánnyal, az utolsó kettő

a lány melletti szobában kártyázik.

– Remek. Készen állsz, Gyuri?

– Mondtam már, jobb szeretem a Györgyöt, de igen, készen!

– Jól van, de nem szeretném, hogy az legyen, mint a múltkor.

– Csak nyugi! – majd megkezdte ereszkedését a több mint tízméteres fáról. Két férfi volt az ágon, nem látszódtak, hisz éjfekete ruházatuk beleolvadt a guatemalai éjszakába, mint egy bengáli tigris bundája a magas növényzetbe. Györgyön nem volt semmi védőfelszerelés, semmi ejtőernyő, semmi speciális siklóruházat, mint amiket a modern akciófilmekben látni, csak szabadon zuhant 9,81 m/s2

gyorsulással. Több mint nyolc tonna erővel ért földet György, mégsem lett semmi baja, csak a térde roppant meg egy kicsit.

– Jobban be kellett volna melegíteni – gondolta magában, majd gyors, de határozott mozdulatokkal elindult a kis parasztház és egyenesen Juan felé.

Juan egy darabig nem látott semmi gyanúsat, az egyre sűrűbben szitáló eső és az éjszakai sötét teljesen eltakarta a feléje közeledő férfit. Juan csak akkor látott valami mozgó foltot az esőben, mikor György már három méterre volt tőle.

– Állj! Van ott valaki? – kérdezte Juan hangosan és idegesen, miközben ismét a vállához emelte gépkarabélyát. Válasz nem érkezett, csak az ember alakú foltot látta egyre tisztábban. Akkor látta meg teljesen a fekete ruházatú férfit, amikor már az AK-74M csöve György mellkasához ért. A látványa teljesen beleégett a szemébe, hisz ez volt az utolsó kép, amit látott. Juan a férfi arcát nem tudta jól kivenni, mert fejét kapucni fedte. Csak a száját és az állkapcsát látta, melyet sűrű, barna kecskeszakáll díszített. Magas volt, széles vállakkal, amilyen csak a vízilabdázóknak van. Izmos felsőtestét egy fekete, derékig érő, vékony kabát takarta. A kabát ujja a jobb kezén egészen a csuklójáig ért, melyet vékony, selyemből készült tigriskesztyű védett. Soha nem látott, aranyszínű

szimbólumok tarkították. A kabát bal ujja csak a férfi könyökéig ért, nem hiába. Juan szemét megragadta a férfi bal karja. Sohasem látott még ilyet. Vastag, kék és fekete színű, fémből készült kötél fonta körbe az alkarját, melyből helyenként fényes szelvények álltak. Talán ostor lehetett. Bal kezén szintén kesztyű volt, de másmilyen. Csak a mutató- és kisujját fedte el, középső- és gyűrűsujja szabad volt. Ezt a kesztyűt is különleges, aranyszínű szimbólumok díszítették. Kezében egy rövid kardot tartott. A férfi nyakában és az egész testén különböző színű és alakú ékszerek voltak. Láncok, gyűrűk, övek, mint valami ősi harcoson.

– Na, egy újabb Gyűrűk ura gyík, aki kést hozott a tűzpárbajra. Hány áldozatot fog még követelni ez a film? – gondolta magában Juan. – Eltévedtél, ombre? – kérdezte kissé gúnyosan, azonban volt a hangjában egy kisebb aggodalom is, hiszen nem minden nap tárult elé ilyen látvány.

– Audi sicut aranea.

– Hogy mi van? – Juan nem értette György szavait, hogy is érthette volna, az emberi sikolyok és tönkretett életek között nem volt idő latinul tanulni.

– Hol a lány? – kérdezte Juant kimért hangon.

– Ja, hogy ő kell neked? Talán az apja vagy, vagy lóg neked egy menettel?

– Mi lenne, ha csak szépen leszednéd a bilincseiről és ide kísérnéd? Kicsit fáradt vagyok a mellékvágányokhoz – mondta a fekete ruhás férfi Juannak. Ez egy kicsit meglepte, mert senki sem mert így beszélni velük.

– Túl sok akciófilmet nézel! Fordulj meg és menj szépen haza, és akkor talán megmarad a koponyádban az, ami az agyad helyén van! – ezzel egy időben jobban belenyomta a karabély hideg csövét György mellkasába.

– Mindig ezt mondják, mindig a nehezebb út, igaz, Juan? A főnöködnek mondd meg, hogy ma nem lesz nyerő a paklija! – gúnyos felhanggal vágott oda a fegyverét egyre idegesebben szorító őrnek.

Juan agya egy pár mikroszekundum alatt átkapcsolt önvédelmi üzemmódra. Honnan tudja ez a férfi a nevét? Honnan tudja, hogy a lány bilincsben van, és honnan tudja, hogy a főnökék épp pókereznek?!

Kész, végezni kell vele, azonnal! Amint ez végigfutott az agyán, meghúzta a ravaszt. Egy hármas sorozatot eresztett el.

– Na, kinek nem lesz nyerő paklija? – ordította Juan hangosan, miközben a cső végéből szállt fel a lőpor. De tovább nem tudta folytatni gondolatát. Kezei elkezdtek remegni, mert lenézett karabélya csövére. Csak egy kezet látott, ami erősen markolta a felforrósodott csövet, majd balra nézett. A fekete ruhás férfi rezzenéstelen arcát látta. – Ez lehetetlen! Hogy csinálta? Mi volt az az érthetetlen frázis, amit először mondott? – hirtelen csak ennyi jutott eszébe. Nem tudhatta, ám György ezredmásodpercre hallotta, ahogy az AK ravasza lassan kioldotta az elsütő szerkezetet, és ennyi idő

alatt ki is tudott lépni oldalra. Ez egy rutinfeladat volt számára, mintha egy átlagembernek egy perce lett volna arra, hogy elkapjon egy feléje szálló tollaslabdát.

– Chorus umbra! – majd eltűnt, köddé vált a magas férfi. Juan csak nézett. Mintha felrobbant volna. Csak fekete, füstszerű képződményeket látott maga előtt.

– Ez most már megint mi? Túl sokat szívtam tegnap est… est… – De nem tudta tovább folytatni gondolatát. Egy nagyon erős, éles szúrást érzett hátulról a mellkasán. Lenézett és látta, ahogy a damaszkuszi pengén folyik le a saját vére. Majd ismét egy éles szúrást érzett. Ekkor húzta ki a fekete ruhás férfi a wakizashi pengéjét Juanból. Juan lassan, maga mögé fordulva rogyott le a földre. Még pár másodpercig látta, mi történik a földi létben. Még látta, ahogy bajtársai a lövések hangjára futnak felé. Körülbelül tizenöt méterre lehettek tőle, ám ők se tudtak tenni semmit a fekete ruhás ismeretlen ellen. Éppen emelték volna vállukhoz a sorozatlövőjüket, mikor Juan még utoljára láthatta, mi volt az a fura szerkezet a férfi bal karján, ami úgy fonta körbe, mint egy éhes anakonda.

Nem hitt a szemének. A szerkezet milliszekundumok alatt lefonódott a karról és bajtársai felé csapott egyenesen, mint egy kaméleon nyelve. Az ostor most a két bandatagot fonta körbe szorosan, mint azt egykor tette György bal karjával. György magához rántotta a két embert, majd egy harántvágással végzett velük. Ezután az ostort visszatekerte a karjára.

– Hát, nekik se sikerült – gondolta magában még utoljára Juan, majd végleg behunyta a szemét.

György végignézett a három bandatag testén. Jobb kezét ökölbe szorította, bal tenyerét bütykeire tette és ennyit mondott:

– Quiescere. Többé nem árthattok senkinek!

– Te, György, nem akarlak megzavarni, akármit is csinálsz, de a lány már nincs bilincsben. Épp VISZIK EL!

– Értem, értem, nem kell ordítani, Alainär. Még szerencse, hogy megértő mentor vagy.

– MENJ MÁR! – parancsolta tanítványának.

György odament egy ajtóhoz, próbálta kinyitni, de nem sikerült. Egy pár lépést hátrált, majd vállal teljes erőből rárontott az ajtóra, mint egy rinocérosz, de az ajtó meg se mozdult.

– Ez így nem fog menni! – futott át agyán a gondolat. – Atlas tactu – ismét egy fura, imaszerű

frázist mormolt el az orra alatt. Ezután odalépett az ajtóhoz, jobb kezét enyhén hátrahúzta, és elejtett egy hanyag, látszólag gyenge egyenest, mint egy kezdő karatéka. Az ajtó ennek hatására berepült a ház belseje felé, mintha több kiló C4-es robbant volna. György belépett a házba. Előtte egy hosszabb folyosó volt, melynek két oldalán egy-egy szoba helyezkedett el, az első szoba után keresztben is volt egy kisebb folyosó, a hosszabb folyosó végén egy már lyukacsos, korhadt fából készült ajtó helyezkedett el. – Ott kellett volna bemennem. Így legalább tudják, hogy itt vagyok –

mondta magában fekete ruhás megmentőnk. György elindult a folyosón befelé, azonban egy pár lépés után megtorpant. Egy szúrást érzett a nyakán. Balra fordította tekintetét. Egy AK-t látott ismét, csövén egy szuronnyal, mely a nyakába fúródott. Az AK végén a lány őre volt.

– Ezt Juanért és a többiekért, pendejo! – ordította teljes erőből. Hangjában minden dühe ott volt, de a támadás után pár másodperccel a harag helyét átvette a pánik. György teljesen rezzenéstelen, kicsit megvető tekintettel nézett támadójára.

– Ezt miért kellett? – kérdezte gúnyos és kissé arrogáns hangnemmel, majd rámarkolt bal kezével az AK tár előtti részére, és egy szorítással kettétörte azt. Nyakából kivette a karabély szuronyos maradékát és eldobta. A kés által okozott seb pár pillanat alatt összeforrt. A nyaki szúrás nem maradt viszonzatlan György részéről. Bal kezével megragadta túlsúlyos, enyhén szagos támadójának nyakát, és a legkisebb nehézség nélkül felemelte a földtől. A guatemalai bűnöző már nem bírta sokáig nyaka körül a szorítást, elcsukló hangon csak ennyit tudott kinyögni:

– Kérlek, ne...

– Ne?? – és felhagyott a szorítással, de azzal a lendülettel, mint egy bika, megfejelte a levegő után kapkodó férfit. – Hányan könyörögtek nektek ugyanígy? Hány nő életét tettétek tönkre? Hány álmot zúztatok szét? – ezt György már megváltozott hangon mondta. Hangjában dühöt, csalódottságot, és leginkább mély megvetést lehetett érezni. Mintha a banda minden eddigi áldozata szólalt volna meg benne. Mintha ismerte volna őket. Miközben ezek a mondatok hagyták el a száját, György boxzsákként verte a latin férfi testének minden pontját. Alig adott bele valamit, talán erejének három százalékát, de így is egy betontörő kalapács erejével sújtottak le az ütések.

Alainär, a mentora végig figyelte tanítványát. Hiába maradt ott a fán, mindent látott, és kissé elborzadt a látványtól. Atlas minden erejét birtokolja György, egy ütéssel végezhetne egy elefánttal is, helyette viszont… Mi üthetett a mentoráltjába, hisz megkínozta azt a férfit! Szinte sajnálta az áldozatot.

– És most vége! – és egy nagyerejű felütést mért Pedróra. Tökéletes volt, egyenesen a tömegközéppontra. György izmának minden ereje benne volt. Az ütés energiája hullámként terjedt a túlsúlyos Pedro testének minden pontján és minden belső szervén. Meg se tudott mozdulni. Hogy is tudott volna, hisz szervei az erőhullám hatására kisebb robbanásokat szenvedtek el. György elvette

öklét Pedro hasáról és azt mondta:

– Ezt Emmáért!

– A nőt Paolának hívják, te seggfej! – futott át utoljára a haldokló bandatag agyán, majd élettelenül a földre zuhant. – És most te jössz! – mutatott rá a fekete ruhás ismeretlen a bandafőnökre, aki akkor már kint volt, ám nem egyedül. Paolát maga előtt tartotta, mint egy pajzsot, közben a lány homlokához tartott egy .44-es Raging Bullt. A folyosón lévő másik szobából jöttek ki. A főnök, mihelyt meghallotta kintről a lövések és halálhörgések zaját, azonnal fedezékbe vonult, abbahagyva a pókerjátszmát. Beosztottja, akivel kártyázott, a csata hangjaira bepánikolt és elmenekült a rozoga ajtón át. Még a halálos .44-es lövedéket is elkerülte, amit főnöke eresztett el utána dühében. Azonnal utasítást adott Pedrónak, hogy vegye le a bilincsekről a lányt, hisz legbelül érezte, hogy érte jöttek. Paolával bevonult az utolsó szobába. Nem is kellett mondania neki, hogy egy szót se, a kimerültségtől és közönytől örült, hogy egyáltalán a szempilláit nyitva tudta tartani. Mikor a Pedróval történő csata véget ért, azt hitte, ők nyertek. Paolát is csak a biztonság kedvéért hozta ki magával. A látvány, ami fogadta odakint, ledöbbentette. Eddig ismeretlen érzés kerítette hatalmába.

Félt. A beavatásakor sem félt ennyire, pedig ott két rivális bandatagot kellett kivégeznie. Közvetlen közelről, a szemükbe nézve eresztett golyót a fejükbe, ami egy szerencsétlen, tizenöt éves kölyöknek sok volt, ám ez a szituáció minden mástól eltért.

– Egy karcolás sincs rajtad! – mondta elcsukló hangon az ismeretlen, széles vállú férfinak.

– És még csak le se izzadtam! – indult Paoláék felé nyugodt, ám határozott léptekkel.

– Állj, vagy takaríthatod az agya maradékát a falról! – ordította kétségbeesett hangon, pisztolyát erősen a lány homlokához szorítva.

– Hehe! Voluntas animi – és haladt tovább előre.

– Ez jön előre, nem áll meg. Talán süket vagy bolond? Most lőjem le a lányt, vagy csak lábon? Áá, akkor ki fizetne érte…? De. De még mindig nem áll meg!! – gyorsvonatként száguldottak a lehetőségek át az agyán, de egyik sem segített. – Ha nem áll meg, ez meg fogja állítani – Elvette a lány fejétől a pisztoly csövét, György felé célzott, ujja már félig húzta a ravaszt, majd… Csak eddig jutott. Próbálta tovább húzni a Magnum ravaszát, ám nem tudta. Nem ment, mintha kiékelték volna.

– Te is most ragadsz be, de puta madre!

Képzeletében a fegyverkereskedő járt a fejében, akitől vette a titán-magnézium ötvözetű

marokfegyvert, de ez sem segített azon a tényen, hogy nemcsak a ravaszt nem tudta meghúzni, de fegyvert, sőt, a kezét se tudta mozgatni. Állt mereven, mozdulatlanul, mint a pisai ferdetorony. Közte és a fekete ruhás idegen között nem volt nagy távolság, csupán pár méter, így jól láthatta György tekintetét.

Szemében sem félelem, sem megbánás nem látszódott, pedig egy pisztolyt tartottak a feje felé.

Nem is akármilyet, egy lövése egy medvét is leterített volna. Ilyen eltökéltséget még nem látott senkiben. Rémisztő volt. György kinyújtotta jobb karját, mutató- és középsőujját egyszerre felemelte, és a lőfegyver már nem volt a bandafőnök kezében. Állt a levegőben. A vezér nem hitt a szemének.

Mintha egy Lucas filmben lett volna. György ökölbe szorította kezét, és a pisztoly egy szempillantás alatt alkatrészeire hullott. Használhatatlanra bomlott. Ezután kezét hátrahúzva erőteljes, lökő

mozdulatot tett a levegőben, melynek hatására a főnök több métert repült, egyenesen ki a rozoga bejáraton, amit többé már nem lehetett ajtónak nevezni. Paola nem érzett semmit, sértetlenül megúszta, ugyanis a fekete ruhás megmentő tökéletesen összpontosítva használta tudását. Fel se

fogta, hogy mi történt, csak azt, amikor meghallotta közelről megmentőjének mély hangját, amint felé nyújtotta kezét.

– Vége, most már nem árthatnak neked. Hazamehetsz.

Paola nézett maga elé, nézte a férfi kezét. Sokszor nyújtották így felé a férfiak a tenyerüket, hisz nagyon csinos volt. Bármit megtettek neki. Többször is megkérték már a kezét. Ez a gesztus mégis nagyon szokatlan volt számára. Ez a pár nap olyan volt, mintha száz évre zárták volna el mindentől.

Megfogta a felé nyújtott kezet, de csak reflexből, kényszerből, sajnos a pár nap alatt ahhoz kellett alkalmazkodnia, hogy mindent meg kell tennie, különben sokkal rosszabb lesz.

Az ismeretlen megmentő felsegítette. A megtört lány még mindig csak nézte, majd egyszer csak átölelte. Szorosan átfonta a férfi derekát, könnyei patakokban folytak a szeméből. Végre felfogta, mi is történt, hogy végre szabad. Ekkor már Alainär is ott volt, semlegesen figyelte az eseményeket.

– Jöjjön, Paola, elviszem haza! – s kezét a nő felé nyújtotta.

– Menjen nyugodtan vele, ő velem van – mondta a könnyeit törölgető lánynak György immár teljesen nyugodt hangon. Paola odament a mentorához, és őt is átölelte hálával teli szívvel.

– Végül is nem voltál olyan rossz, de ezt a kirohanást meg kell beszélnünk!

– Miféle kirohanást?

– Mintha nem tudnád! Mi ennél jobbak vagyunk, te ennél jobb vagy! Tudom, hogy hiányoznak, de azért is ajánlottuk fel neked, mert te ennél különb vagy.

– He, igen? Akkor is ott kellett volna lennetek! Lenned – vonta kérdőre György mesterét.

– Ezt már megbeszéltük. Nem is egyszer, de ezt ne a lány előtt! Majd beszélünk róla! – És egy szempillantás alatt eltűnt Paolával.

György még maradt, maga elé bámulva elemezte küldetése minden pillanatát. Nem volt mindig ilyen. Régebben nem mentett túszokat, nem volt ennyire határozott, nem tudott egy mozdulattal betörni ajtókat. Vidámabb volt valamivel. Régebben ugyanis még nagyon is élő volt.

I. fejezet Minden kezdet jó

Mielőtt György életeket mentett, átlagos életet élt. Egy kis magyar faluban született, mely a hatalmas Alföldön helyezkedett el. Nem volt sok lakosa, alig háromezren éltek benne. A házak a régi szocialista építészetet testesítették meg. Egy főút volt, melynek mentén volt a templom, a polgármesteri hivatal, az okmányiroda, lényegében minden fontos létesítmény. A főút volt a város fő

ütőere. Szülei viszonylag jómódban éltek, ám emiatt nem voltak beképzeltek, a falubeliekkel kedvesek voltak, s ez nem maradt viszonzatlanul, mert nem tekintettek rájuk másképp. Míg a legtöbb ember mezőgazdasággal foglalkozott, addig a szülőknek közös vállalkozása volt: egy ingatlaniroda. A hétköznapjaik munka után ugyanúgy teltek, mint az ott lakóknak: kertészkedtek, etették két disznójukat és nevelték egyszem fiukat, Györgyöt. Mindent megadtak neki, a falu jobbik iskolájába járatták. A faluban nem ő volt a legnépszerűbb gyerek, de nem volt egyedül, barátaival minden nap iskola után kimentek a grundra rúgni a bőrt. Nem volt buta, sőt, érettebb, intelligensebb volt kortársainál. Tanárai kifejezetten jó ajánlást írtak, mikor az egyetemre kellett felvételiznie. Hála ennek, na meg szüleinek, az egyik legjobb fővárosi egyetemre tudott menni gépészmérnöknek tanulni, és nem bánta meg.

Azok az évek voltak élete legjobbjai. Egy kisebb világ nyílt ki előtte. Ott is kitűnt társai közül, rengeteg egyetemi projektben vett részt, a robotépítéstől a napelemes autóig. Emellett szerencsére el tudott menni albérleti szobatársaival bulikba is. Megfogadta szülei és tanárai tanácsát, hogy nem engedi fejére nőni a sok tananyagot, bizony elmegy néha kikapcsolódni, de megfogadta még egy ember tanácsát is. Nagymamája, aki nagyon közel állt hozzá, a szülein kívül őrá támaszkodhatott leginkább, azt tanácsolta, inkább kérte, hogyha teheti, segítsen másoknak. Nagy hely az a főváros, rengeteg rászoruló ember él a falai között. Ha teheti, adjon pénzt egy hajléktalannak, vagy mondjon egy-két jó szót neki, segítsen cipelni a csomagját egy idős embernek, menjen el egy hétvégén egy állatmenhelyre gondozni az ott lakókat. Mindegy, csak csináljon valamit, ne csak fejben, szívben is gyarapodjon. György rengetegszer hálát adott magában azért, amiért megfogadta nagyija tanácsát, ugyanis egy ilyen alkalommal ismerkedett meg leendő szerelmével, Emmával.

Egy ételosztáson találkoztak, melyet a helyi Krisna közösség szervezett. Nem először járt ilyen rendezvényen. Havonta egyszer részt vett a közösség szervezte adományozó napokon. Legtöbbször szombatonként rendezték, de néha becsúszott egy-egy péntek is. Először csak a konyhában mosogatott, ám egy kis idő elteltével már az ételes pult mögé is beengedték. A közösség tagjai idősebbek voltak nála, egy húszas éveiben járó férfinak talán túl idősek is. Fejében meg se fordult, hogy itt találkozhat egyáltalán egy negyven évessel, nemhogy egy korabelivel, ráadásul lánnyal.

Mekkorát tévedett, azonban ennek nagyon is örült.

Emmát egy novemberi szombati napon látta meg először. György nem gondolta, hogy aznap bármi érdekes történhet, minden a szokásosan indult. Reggel hétkor csörgött a mobiltelefonja, félálmában azzal a lendülettel le is verte az éjjeliszekrényéről. Már több telefont is tönkretett ezen mozdulatával. Feltámaszkodott az ágy szélére, nézett maga elé céltalanul, majd valamilyen felsőbb erőtől vezérelve két lábra állt és a konyhába ment, hogy megreggelizzen. Valamilyen gyümölcsöt és egy kis kekszet evett. Felöltözött és elindult a Krisna közösség vezette konyha felé. Mindez gyorsnak hangozhat, de ez az egyszerű művelet egy óráig tartott, ugyanis nagyon nehezen indultak be a reggelei. Hűvösen indult a nap, kint az ilyenkor szokásos idő volt a maga 5°C-ával. Felvette kék télikabátját és elindult lefelé a lépcsőházban. Szerencsére az ingyen konyha nem volt messze, gyalogosan megközelíthető volt, nem kellett sem metróra, sem villamosra szállnia, ami ilyen influenza előszezonban külön ajándék volt számára. Nem kellett más emberek krákogását hallgatni.

Fél kilencre ért oda. Mikor benyitott a konyha ajtaján, mindenkinek hangosan köszönt:

– Sziasztok!

– Egyre jobban megy, most csak tizenöt percet késtél! – jegyezte meg kissé gúnyosan, de kis mosollyal a száján a közösség vezetője, Marika néni.

– De így legalább tudom, hogy Marika néni meg pontos volt. Egy piros pont! – viszonozta a kedves gesztust György. Marika néni nem sértődött meg az ilyen megjegyzéseken, még örült is annak, hogy egy ilyen fess fiatalember incselkedik vele.

– Jól van, beírtam magamnak. Vedd le a kabátod és nézd meg, kérlek, hogy minden alapanyag megvan-e a gulyáshoz! – kérte az idős hölgy fiatal önkéntesét. György levette a kabátját, ráakasztotta a rozoga, tölgyfából készült fogasra, és odament a több ládányi alapanyaghoz. Magában elkezdte számolni, rendszerezni a zöldségeket, húsokat. Lista se kellett hozzá, ennyi idő eltelte után már minden ott volt a fejében.

– Marika néni, minden megvan!

– Rendben, köszönöm. Majd’ elfelejtettem mondani, ma valószínűleg jön egy új önkéntes, be kellene tanítani.

– Aha, oké – felelte György, de gondolataiban az jelent meg, hogy ó, remek, ezzel is neki kell foglalkoznia. Fél tizenegy körül járhatott, György épp osztotta szét a feladatokat a többi önkéntes közt – igen, annyira jól végezte munkáját, hogy pár hét után koordinátorrá léptették elő –, mikor meghallotta a konyhaajtó nyikorgását. Egy vékony alak jött be rajta, arcát nem lehetett látni, mert rögtön Marika nénihez sietett. Györgyünk nem is igazán foglalkozott vele, nézte tovább feladatlistáját. Pipálgatta, mi van meg, kinek mit kell tennie. Teljesen elmerült benne. Ennek is köszönhette, hogy felvették az egyetemre, hogy évfolyamtársai közül is ki tudott emelkedni.

Feladatára száz százalékosan rá tudott koncentrálni, fókuszálni, majdnem olyan szinten, mint ahogyan a buddhista szerzetesek tudnak meditálni. Egyes emberek furának is tartották emiatt, mert ilyenkor egy kis világot alakított ki magában, ahol ő volt az úr. Nagyon nehezen lehetett kimozdítani ebből az állapotból, csak ha befejezte a küldetését, vagy egy nagyon erős külső inger hatására, például, ha az embert a vállánál fogva rángatják.

– Gyuri, figyelsz rám? Hahó! – jobb vállát erősen fogva, emelt hangon szólította Marika néni.

– Jaj, bocsánat, igen – fordult meg kissé zavarodottan, ám Marika néni nem volt egyedül.

– Gyuri, bemutatom az új önkéntesünket, akiről beszéltem: Emmát.

A fess fiatalember nem hitt a szemének. A kollégiumban sok lánnyal találkozott, sok lánnyal beszélgetett, flörtölt, de hozzá hasonlót még nem látott.

Olyan típusú lány volt, aki, ha belépett valahová, az idő lelassult. György is ezt érezte. A látvány, az élmény beleégett a memóriájába. Tekintetével nem feltűnően, de mégis teljesen fel tudta mérni az idegen lányt. Hosszú idő után is emlékezett rá, mit viselt akkor. Emma elegáns, ugyanakkor visszafogott öltözékben volt. Hosszú, fekete bőrcsizma takarta vékony, ám annál izmosabb vádliját.

Combjaira szintén fekete, szövetből készült nadrág feszült. Nem kellett takargatnia semmit, ezen gondolkodott György, hisz minden porcikája tökéletes volt. Nem túl vékony, nem túl vastag, pont tökéletes, és még csak a combjainál tartott. Tekintetét egyre feljebb emelvén, ámulata csak egyre nőtt. Testét finom szürke szövetkabát takarta. Nem volt vastag, ezért rá tudott simulni az alakjára.

Magában az alakját két, egymással szinkronban lévő hullámként tudta leírni, mikor a szél finoman, de határozottan belekap a végtelen kék tenger felszínébe. Csípőjénél indult egy határozott csúcsponttal, majd középen lecsendesült, hogy a vállánál ismét kiteljesedjen. Két, bársonyos fehér

kezét zsebre tette, csak a hüvelykujjait látta, körmein sötétebb barna festék ékeskedett. Végül a tekintete felért a lány arcához. Hosszú, vörösesbarna haja lágyan, apró hullámokban hullott le a jobb oldalán. Ajkait halványbarna rúzs díszítette, mely mosolyban végződött. A legszebb mosoly, amit valaha látott. Ajkai közt felcsillogtak törtfehér fogai. Az első pár enyhén elállt, azonban pont így volt jó. A tökéletlen tökéletesség. Ezek után is nehéz lett volna megszólalni, mikor is György tekintete elért Emma szeméig. Közhelyesen szólva: elveszett bennük, de úgy „györgyösen”. Nem tudott másfelé nézni, a külvilág nem létezett számára. Úgy érezte, hogy megérkezett, minden, amit eddig tett, csak ezért volt, ezért az egy pillanatért, ezért az angyalok által megfestett barna szempárért.

Azt kívánta, hogy az idő álljon meg, a Föld ne forogjon tovább, hogy ő tovább úszhasson a két szem édesítően fuldokló, barna tengerében.

– Föld hívja Gyurit, tetszik hallani? – Marika néni visszazökkentette a fiatalembert a valóságba.

– Öö… izé… – hebegett-habogott György, alig tudott megszólalni.

– Szia, Emma vagyok, az új lány – s kezét lágyan kinyújtotta a kissé zavartan álló, ám a maga módján jóképű, magas, csipkés köténykét viselő fiú felé.

– Ó, istenem, még a hangja is gyönyörű, a legdallamosabban éneklő pacsirták is csak elfordulnának szégyenükben – ezt gondolta először mondani, de inkább csak ez jött elő a szájából:

– Szi… szi… szia. Khmm… Khmm… Én meg György, a régi srác – végre sikerült kicsit összeszednie magát, és egy csipetnyi humorral enyhíteni ezt a számára egyre cikibbé váló helyzetet.

– Mindig ilyen frappánsan üdvözölsz mindenkit? – kérdezett vissza a György álmából kilépett lány kisebb gúnnyal a hangjában, de még mindig gyönyörű mosollyal.

– Csak ha ilyen szépen néznek rám – vágott vissza enyhe félmosollyal a szája szélén a köténykés srác.

– Jól van, látom, jól ki fogtok jönni. Kérlek, vezesd körbe és majd adjál neki valami könnyebb feladatot is! – szakította félbe az ismerkedő párt a közösség idősödő vezetője.

– Vettem, vettem, Marika néni.

És ezzel Marika néni tovább is állt, ment intézni a saját ügyeit, magukra hagyva a két fiatalt.

György tovább nézte a lányt, bár közben arra gondolt, hogy most egyedül lesznek egy darabig, nem fogják zavarni, mindenki el lesz foglalva a saját kis feladataival, amiket kiosztott a többieknek.

Csak ők lesznek egy képzeletbeli, zárt kis buborékban. Csak ők. Emma csak rá fog figyelni, minden apró kis szavára. Szó szerint minden szavára, még a cikisebb szófordulatokra, az esetleges

„kockább” viccekre is. És ha ezek nem jönnek be neki? Ha túl unalmas lesz a beszédmódja? Ezen csöpp kis elképzelések futottak át rajta, melyektől gyomrát szorító, csavaró érzés fogta el. Egyszerre örült és ideges volt, boldog és rémült. Egy vizsgája előtt sem érezte így magát.

– De jó, hogy csak almát és vaníliás kekszet reggeliztem!

– Ez miért is jó? – kérdezte Emma meglepődve.

– Öö… ma még edzeni is szeretnék, és nem szeretném még egy mintával díszíteni a konyhai szőnyeget – vágta rá gyorsan. Ezek szerint nem magában mondta az előzőt.

– Aha, értem, őszintén, nem is ártana egy kis mozgás. Bár jól haladsz! – gúnyolódott egy picit a

csinos lány a látszólag zavarban lévő fiúval, bár legbelül kezdte élvezni a társaságát. – És körbe is vezetsz?

– Persze, csak utánad – jobb kezével mutatta az irányt, míg másik kezével a helyes irányba terelte Emma felsőtestét a vállán keresztül. Nem durván, lágyan ért hozzá, talán túl lágyan is, kicsit elszokott egy nő érintésétől. Bár voltak barátnői, azok nem voltak komoly kapcsolatok, és a legutolsó is korán befejeződött még a középiskolában, pedig komolyan akarta, de a lány mást keresett.

György az ingyen konyha minden pontját alapos részletességgel bemutatta. Minden helyiség legapróbb, legjelentéktelenebb mozzanatát is leírta, a sarokban évek óta porosodó felmosó vödörtől kezdve a tavalyi réseket a fapadlón, melyeket az egerek rágtak át. Lelkesen, nagy átéléssel mesélt a helyiségekről, közben ösztönösen kereste a kontaktust, az alkalmat, amikor megérintheti ezt az angyalok keze által alkotott szobrot, melyet női testnek neveznek. Egy apró érintés a vállon, véletlen megbotlások, melyeknek útja pont Emma valamely testrészénél ért véget, észrevétlenül egy-egy lépéssel közeledni olyan távolságra, aminél még van köztük némi levegő, de az érezhetően kezd izzani. Ezeket persze feltűnésmentesen próbálta véghezvinni, nem sok sikerrel. Emmának fel-feltűntek eme gesztusok a kevés tapasztalattal rendelkező fiatalember részéről, mégsem rótta fel neki. Hiába most látta először, valahogy nem zavarta, még egy kicsit tetszettek is neki a néha nem túl ügyes kísérletek. Az előadásmódja sem zavarta, miközben az amúgy unalmas helyiségeket mutatta be. Szerencsére másról is beszélgettek, Györgynek azért volt annyi esze, hogy a lányról is érdeklődjön. Emmáról a beszélgetések során kiderült, hogy nem egy szende kis fruska, akit még a pókoktól is meg kell védeni.

Rendvédelmi középiskolából jött az egyetemre, pont ugyanoda, ahová György is járt, csak másik szakra. Nem egyszerű rendőrnek, nyomozónak tanult. Egészen kis korában eldöntötte már, hogy erre a pályára szeretne menni, amikor is a macskáját egyik reggel holtan találta, miután valaki megmérgezte. Az akkor alig nyolcéves kislány pár nap alatt kiderítette, hogy a szemben lakó szomszédjuk a tettes. Szüleinek már akkor feltűnt kislányuk tehetsége, és mindenben támogatták, hogy elérje célját. Beíratták eskrimára, egy fülöp-szigeteki harcművészetre, hiába volt 50 km-re a házuktól az edzőterem. Munka mellett heti háromszor száz kilométert vezetni nagyon fárasztó volt, ám megérte, mert láthatták lányuk szemében a csillogást, akárhányszor vitték az edzésekre. Nagyon szerette csinálni, s azután még jobban, hogy ifjúsági Európa-bajnokságot nyert. Tíz évig csinálta és még azután is folytatta, persze csak otthon, illetve az albérletben az órák után, hogy az aktív edzéseket abba kellett hagynia az egyetem miatt.

Sok barátja volt mind a középiskolában, mind az egyetemen. Életvidám, az új élményekre nyitott, laza lány volt, bár ez nem mindig volt így. Óvodában visszahúzódó, halk szavú gyerek volt, nem barátkozott túl könnyen, de az eskrima edzések nagy változást hoztak, barátai lettek a közös programok, tréningek során. Önbizalma is egyre nőtt, miután mestere tehetsége láttán egyre többször emelte ki a többiek közül, de ettől nem népszerűtlen, inkább egyre népszerűbb lett. Ez az

„önbizalom töltet” egész életében elkísérte, segítségével sorra le tudta győzni az akadályokat, jelentkezzenek azok akár az iskolában, akár a magánéletében.