Huhák Heléna

AGITÁTOROK

MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© HUHÁK HELÉNA, 2022

© JAFFA KIADÓ, 2022

MINDEN JOG FENNTARTVA!

A KÖTET MEGJELENÉSÉT A NEMZETI KULTURÁLIS ALAP TÁMOGATTA.

BORÍTÓFOTÓ: SZABAD NÉP, 1951 / MAGYAR NEMZETI MÚZEUM TÖRTÉNETI FÉNYKÉPTÁR

BORÍTÓTERV: HEGYI PÉTER

OLVASÓSZERKESZTŐ: ABLONCZY BÁLINT

FELELŐS SZERKESZTŐ: NEMES KRISZTIÁN

FELELŐS KIADÓ: JAFFA KIADÓ

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978-963-475-689-7

ISSN 2559-9666

AZ ELEKTRONIKUS VERZIÓT KÉSZÍTETTE AZ EKÖNYV MAGYARORSZÁG KFT. WWW.EKONYV.HU

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 BUDAPEST, VÁSÁRHELYI PÁL U. 10.

TARTALOM

BEVEZETÉS

AZ IRATGYÁR: AGITÁCIÓS HÁLÓZAT

JEGYZETEK

Családomnak

BEVEZETÉS

Súlyos drapériákból megformált dekoráció, a tömeggel együtt hullámzó zászlók és jelszavak, a színpadon Rákosi Mátyás, a Magyar Dolgozók Pártjának (MDP) főtitkára szónokol. Az összegyűltek az egyik pillanatban fegyelmezetten hallgatnak, a következőben ütemesen tapsolni és éljenezni kezdenek. A filmhíradók az ilyen jeleneteket a „dolgozók” spontán lelkesedéseként mutatták be, később voltak, akik minden momentum mögött megrendezettséget sejtettek. Ám mindaz, ami a színpadon és a közönség soraiban történt, ennél jóval bonyolultabb és árnyaltabb volt: ma már talán nehéz is volna elképzelni ezt a jelenetet, akárcsak azt, hogy mindez egyáltalán miért, hogyan és mi célból történt. A szereplők közül engem legkevésbé a szónokló Rákosi, sokkal inkább az őt hallgató és neki tapsoló sokaság érdekelt. Azoknak a folyamatoknak a megértése ösztönözött erre a kutatásra és ennek a könyvnek a megírására, amelyek az ilyen és ehhez hasonló jelenetek megszületéséhez járultak hozzá.

Az 1948-ra lényegében befejezett kommunista hatalomátvétel után nem csak a Hősök terén felépített dísztribünről áradt a propaganda. A politikai üzenetek a munkahelyeken, a boltokban, az iskolákban és a családok otthonaiban is megjelentek. A barkácsolt dobogókról a párt agitátorai – vagy ahogyan a korszakban nevezték őket: a népnevelők – magyarázták az aktuális kampányokat; ismertették a párthatározatokat; értelmezték, hogy mitől kommunista a kommunista; nem utolsósorban pedig mozgósították a hallgatóságot az éppen aktuális feladatok elvégzésére.[1] Minél messzebb volt a „főrendező” főtitkár ezektől az országszerte felállított házi színpadoktól, az előadások – ha nem függetlenedtek is teljesen, de – annál inkább eltérhettek a központi instrukcióktól.

A Magyar Népköztársaság létrehozásának „nagy” története összekapcsolódott a kommunizmust a lelkekben építő agitációk „kis” történeteivel. Ez a könyv arról szól, hogyan folyt az agitáció, azaz a kommunista rendszer ideológiáján alapuló propaganda gyakorlati megvalósítása. Elsősorban az érdekelt, hogy a mindennapokban kik, hol, mikor, hogyan és miért művelték a „politikai felvilágosítást”, és miként történhetett meg, hogy a kommunista ideológiát addig alig vagy egyáltalán nem ismerő országban ennek az ideológiának a nevében viszonylag rövid idő alatt tömegeket tudtak politikai részvételre mozgósítani, szavazásra vagy éppen a Rákosi-szónoklatokat kísérő ujjongásra bírni.

Kelet-Európa a kommunista pártok hatalomra kerülése után jelentős politikai, gazdasági és társadalmi változásokon ment keresztül. Annak érdekében, hogy a szovjet zónába került országok állampolgárai ne akadályozzák e változásokat, sőt aktívan részt vegyenek az új rendszer felépítésében, a helyi kommunista pártok vezetői számos, a Szovjetunióban már sikeresnek bizonyuló módszert átvettek és alkalmaztak. Ezek egyikeként vezették be a társadalom folyamatos mozgósítását szolgáló kampányokat, amelyek nemcsak a választások idején, hanem gyakorlatilag szünet nélkül zajlottak: egyik kampány a másikba torkollott. Az egymás után meghirdetett propagandacélok megvalósítása pártállami alapfeladattá vált, ami egy rendszeresen és kizárólag agitációval foglalkozó pártmunkásréteg (apparátus) létét feltételezte. Az ehhez szükséges szervezeti háttér kiépülése a magyarországi sztálinizmus intézményesülésének keretében zajlott. Az MDP agitációs és propaganda- (agitprop) hálózatának felállítása lehetővé tette az állandó agitátorgárdák megszervezését.

A népnevelőket társadalmi csoportként vizsgálom, tevékenységüket pedig a „szocialista mindennapok” részének tekintem. A kötet középpontjába ezért a nagypolitikai döntések helyett azok helyi végrehajtása; a központi pártszervek helyett a lakóterületi alapszervezetek; a pártelitet alkotó pártvezetők helyett pedig a párttagság széles bázisán alapuló, alsó pártmunkásréteg került. A népnevelő-hálózat működésén keresztül bepillantást nyerhetünk a színfalak (azaz a párt propagandában harsogott önképe) mögé, a kötetben elmondott történetek pedig a Magyar Népköztársaság társadalmának – köztük a népnevelők és a „népneveltek” – mozgásterét is megmutatják.

A „lelkekért folytatott” harc helyszínein nem forogtak a filmhíradók kamerái, és propagandafényképek is csak elvétve készültek; agitációs jelentések viszont szép számmal születtek. A könyv egyik fontos megállapítása, hogy a jelentésírás nem csupán a népnevelés dokumentációja, hanem e tevékenység kulcseleme volt. Az agitátorok ezen keresztül tanulták meg az új nyelvet, a kommunista beszédmódot, és ezt a tudást a „népnevelteknek” is átadták. A jelentésírás közben a népnevelő a meglátogatott lakókat a jelentőlapok kategóriáiba sorolta, és ezekhez illő történetet kreált róluk. Nem biztos, hogy a jellemzés készítője egy adott személyben a rendszer ellenségét vagy éppen meggyőződéses támogatóját látta, de a jelentésében ennek a látszatát keltette, és ezzel jól elvégzett pártmunkáját is bizonyította. Az iratgyárrá változott agitprophálózat a jelentéseken, és az azokra épülő propagandabeszámolókon keresztül változtatta meg a valóság érzékelését: mintha az agitáció hatására egy új világ jött volna létre.

A jelentések „valósága”, azaz a jelentés megírásának pillanatában megszületett történetek mindeközben nemcsak az agitátorképzéseken tanultak, hanem a népnevelők egyéni érdekei szerint is formálódtak. A könyvben azt bizonyítom, hogy az apparátus, a párttitkárok, a népnevelők, és a „népneveltek” az agitációs hálózatot a propagandában lefektetett célján túl másra és másképpen is használták. Az agitációs kampányok helyi lebonyolítása közben tere nyílt az egyéni érdekérvényesítésnek. Erre a legtöbb példát a politizálás világába új szereplőként belépő nők hozzák. A házi agitáció, azaz a családok otthonaiban zajló „politikai felvilágosítás” a pártállam és a társadalom közötti párbeszéd lehetőségét teremtette meg. Ennek csatornáján pedig nemcsak a propagandaszólamok, hanem a hagyományosan a nőkhöz kapcsolódó lakhatási és közellátási panaszok is áramlottak. A hálózat működése és a jelentések adminisztrációja, valamint az egyes esettanulmányokban megfigyelhető személyes mozgásterek mind azt bizonyítják, hogy a házi agitáció sosem volt egyenlő a társadalom lerohanásával és a családi otthonok totális bevételével. Ez nem is volt cél: a kampányok megszervezése mögött sokkal inkább a népnevelők folyamatos foglalkoztatása, nevelése, a „kommunista nyelvre” való megtanítása, és mindennek következményeként a társadalmi identitás megváltoztatásának szándéka állt.

A törekvés, amely arra irányult, hogy az állampolgárok a fennálló politikai uralmi rendszernek megfelelően gondolkodjanak és cselekedjenek, a második világháború utáni években egyáltalán nem számított újnak. A társadalom mozgósításával megbízott népnevelők tömeges és rendszeres foglalkoztatásának ugyanakkor nem volt történelmi előképe. Az agitációt felépítő apparátus méreteit, a propaganda által megcélzott és elért embertömeget, valamint a kidolgozott ideológiai hátteret is figyelembe véve úgy tűnik, hogy a népnevelő új szereplőként lépett fel a 20. századi magyar történelem színpadára. Ennek ellenére az agitátorok működésének csak kevés nyomát találjuk a közelmúltban és napjainkban megjelent történeti irodalomban: mintha a propagandaszövegek nagyobb érdeklődést váltottak volna ki, mint maguk a történeti szereplők, akik e szövegeket megalkották és használták.[2]

A Szovjetunió összeomlása és a kelet-európai rendszerváltozások után bekövetkezett ún. levéltári forradalom nem csupán az addig elzárt forrásokhoz teremtette meg a hozzáférést, de előmozdította a napjaink kutatási irányait meghatározó elméleti és módszertani megújulást is. A diktatúrák mindennapjait tárgyaló kultúra- és társadalomtörténeti munkák szerzői bizonyították, hogy a hatalmi viszonyok jóval bonyolultabbak voltak annál, mintsem azt az 1970–80-as évekig meghatározó totalitárius elmélet „uralkodók és uraltak”, valamint „állam és társadalom” szembeállítása sugallta.[3] A német Alltagsgeschichte (a mindennapok története) e helyett a társadalmi és politikai folyamatokra „alulnézetből” tekint. Az irányzathoz sorolt társadalomtörténészek a politikai hatalommal nem vagy alig bíró „hétköznapi emberek” identitását és gondolkodásmódját a mindennapi gyakorlatok, a hosszabb-rövidebb távú stratégiák – az együttműködés, kijátszás és ellenállás – dimenzióiban vizsgálva igyekeznek megérteni.[4]

A szocialista országok történeti irodalmának középpontjában a rendszerváltásig többnyire a megszemélyesítés nélküli állampárt és annak ideológiája állt (erre utalnak „a párt elrendelte”, „a párt végrehajtotta” stb. fordulatok). Az 1990-es években a kutatások – a totalitárius paradigmának megfelelően – a kommunista pártok uralmi technikáira és a társadalom elnyomásának mikéntjeire fókuszáltak: vagyis arra, hogy kik és hogyan „nyomták el” a társadalmat. A figyelem a központi szervekre és a legfelsőbb pártvezetésre irányult, miközben a párthierarchia alsóbb szintjeihez tartozó funkcionáriusok csupán a határozatokat végrehajtó tömegként, „apparátusként” jelentek meg. A párt legszélesebb rétegét jelentő tagság pedig – amelyről sokáig úgy tartották, hogy a legkisebb befolyása sem lehetett a vezetés döntéseire – szinte homályban maradt. Hiába jelentették a pártállami rendszer alapzatát, az alapszervezetek belső élete – a különféle politikai rítusok és társadalmi hatásaik – alig került a kutatók látóterébe.

Úgy tűnt, mintha a kommunista párt tagjai egytől egyig ugyanúgy vagy legalábbis hasonló módon (monolitikusan) gondolkodtak és cselekedtek volna. Ezt a tévhitet csak a kommunista párttagságról kialakult kép árnyalásával lehetett volna ellensúlyozni, ami megválaszolatlan kérdések sorát vetette volna fel. Hogy csak néhányat említsek: mit jelentett ténylegesen párttagnak lenni? Milyen társadalmi következménye lett annak, hogy a felnőtt lakosság jelentős hányada kiváltotta a párttagkönyvet? Milyen hatással volt a párttagság a társadalmi rétegződésre és az erőforrások társadalmi elosztására? A rendszerváltozás utáni irodalom a totalitárius pártok tömeges integrációjára vezette vissza e folyamatok vizsgálatát, és kevésbé foglalkozott a társadalmi következményekkel, ám a következő évek kutatásai sem fordítottak túl nagy figyelmet a párt tömegbázisát jelentő tagságra. A titkosrendőrség, az ügynök- és besúgóhálózat működtetőivel foglalkozó munkák az „elkövetői” szerepet könnyen kiosztották történeteik főhőseinek. Egy párttag vagy -funkcionárius korabeli társadalmi vagy morális megítélése azonban már sokkal összetettebb kérdést jelent.[5] A kelet-európai kommunista diktatúrákról szóló történetírásban 1989 után – a reneszánszát élő totalitárius paradigmának megfelelően – a kommunistákra szavazó párttagokkal vagy funkcionáriusokkal szemben az ellenállók és az áldozatok kerültek előtérbe. Ez megfelelt a politikai mozgósítás céljainak, hiszen a rendszerváltás után politikai szerepet vállalók közül sokkal több személyt érintett a párttagság, mint az állambiztonsági múlt. Emellett a rendszert átélő családoknak is kényelmes volt az az elbeszélésmód, amely az ellenállókra és az áldozatokra, nem pedig a politikai részvételre koncentrált, utóbbi ugyanis a szembenézés igényét vetette volna fel.[6]

A nemzetközi történeti diskurzusban a közelmúltban következett be elmozdulás. Az elmúlt két évtizedben a kutatók egy meghatározott csoportja a társadalom- és politikatörténet-írás szétválasztása helyett az uralmi rendszer intézményeit és működtetőit a diktatúrák mindennapjaiba ágyazva igyekezett bemutatni. E megközelítés szerint a kommunista pártok nem elszigetelt és zárt szervezetekként működtek az egyes szocialista államokban, hanem szerves részei voltak a társadalomnak. Ennek megfelelően működésükről is sokkal átfogóbb képet kaphatunk, ha e pártokat, vezetőiket és tagságukat a politikatörténeti mellett kultúra- és társadalomtörténeti szempontól is szemügyre vesszük. Az idesorolható munkák e szervezetek belső működését, politikai gyakorlatait, társadalmi kapcsolatait, a közép- és alsóbb szintű funkcionáriusok hatáskörét választották vizsgálatuk tárgyává.[7]

A fentieknek megfelelően a szocialista diktatúrával foglalkozó legújabb magyar történeti irodalom is gyakran az erőszak és az ellenállás nézőpontjából elemezte a korszak társadalmát.[8] A népnevelőkről szóló történetek ezzel szemben a politikai részvételt kutatják. Noha a közélet alakításának jóval hatékonyabb formái bontakoztak ki a demokratikus országokban, a politikai élet színterei korlátozottan ugyan, de a diktatúrákban is megnyíltak. E gyakorlatok egyúttal össze is kapcsolták a helyi döntéshozókkal a pártelittől távol eső rétegeket, akik elmondhatták a véleményüket, amelyet a megfelelési vágyon kívül számos egyéb motiváció is ösztönözhetett.[9]

A pártelitről szóló munkákkal szemben az alacsony pártfunkciót betöltő, „egyszerű” tagságról nem csupán a magyar, de a nemzetközi szakirodalomban sem született még összefoglaló munka.[10] Keveset tudunk az alapszervezetek tevékenységéről, a mindennapi pártéletről és az ebben résztvevőkről. Fontos kivételt jelent ez alól a vidéki társadalommal, ráadásul e kötet szerzőjéhez hasonlóan Borsod-Abaúj-Zemplén megyével foglalkozó Kende Tamás, aki a falujárás intézményét elemezte. Kende szerint a népnevelőkhöz hasonló közvetítő szerepet betöltő falujárók és a falvak lakói között nem csupán egyirányú üzenettovábbítás valósult meg (azaz a falujárók nem csupán eljuttatták a propagandát a falusiaknak), hanem párbeszédük „valóságos kommunikációvá” is válhatott. A beszámolókban így kerültek egymás mellé a „formális győzelmi jelentések és a falu lakosainak hangja”.[11] A XIII. kerületi népnevelés dokumentációjában előbukkanó lakossági panaszok hasonló jelenségre engednek következtetni. A budapesti házi agitáció helyzetében azonban a két fél mindennapjai sokkal jobban hasonlíthattak egymáshoz, mint a városból falura kiküldött pártmunkások és a falusiak esetében. Az agitátorok ezért eleve nagyobb háttértudással rendelkeztek a meglátogatott fővárosi családok életmódjával és problémáival kapcsolatban – amely tudást aztán sokféleképpen kamatoztatták is.

Hiánypótló munkát végzett el az MDP pártfegyelmezési gyakorlatát részletesen ismertető Koltai Gábor. Monográfiájának egyik tanulságaként a több mint hatezer, VIII. kerületben lefolytatott pártfegyelmi eljárás vizsgálata azt mutatja, hogy a párttagság közel sem működött olyan szabálykövetően, mint azt a propagandában mutatni igyekezett magáról. A párttagok felelősségre vonásakor a kommunistához méltatlan viselkedés és a párttagkönyv elhagyása mellett „a pártélet elhanyagolása” szerepelt a leggyakoribb indokként, és az eljárások nagy számban értek véget kizárással. Az agitátorok vizsgálata ehhez képest arra keresi a választ, hogy a népnevelés gyakorlatán keresztül miként próbálták a pártszervezetek a tagságot az aktív pártéletre és a kommunistához illő magatartásra nevelni. A népnevelők sok esetben a pártfeladatok formai elvégzése közben – tehát a párttal nem szembekerülve és a pártfegyelmit elkerülve – is megtalálták a központi elvárásoktól eltérő cselekvés és az érdekérvényesítés útjait.[12]

A diktatúra mindennapjait „alulnézetből” vizsgáló munkák sorába tartozik Polyák Petra disszertációja is, amely egyetemi hallgatók ellen elrendelt fegyelmi eljárásokon keresztül mutatja be, miként volt jelen a párt és az általa folytatott indoktrináció az egyetemisták mindennapjaiban. Polyák egyik fő következtetése, hogy miközben a fegyelmi eljárásokba bevont hallgatók megtanulták a „marxista beszédmódot”, az ideológiai tételek elmondása sok esetben nem világnézetet fejezett ki, hanem olyan „praktikus tudást” nyújtott, amely szükséges volt az érdekérvényesítéshez.[13] Az egyetemi hallgatókkal és oktatókkal ellentétben a népnevelők ideológiailag jóval alacsonyabb színvonalon, ugyanakkor a társadalom szélesebb rétegei számára biztosítottak hozzáférést a kommunista beszédmód jelentette tudáshoz. A „praktikus tudás” szerepe már csak azért is sokkal meghatározóbb volt a világnézetnél, mert utóbbiról a politikailag alig képzett népnevelőknek csak hézagos és javarészt a frázisok elmondásáig terjedő ismereteik voltak.

A pártmunkások legalsó rétegét jelentő népnevelők megbízatásukon keresztül – a sajtó, az irodalom, a film és a kultúra egyéb területein működő alkotók mellett – a propaganda terjesztésében vettek részt.[14] A propagandával sokféle szempontból foglalkozott már a történeti irodalom – vizsgálta többek között a személyi kultuszt, a politikai ünnepeket, felvonulásokat, kiadványokat és plakátokat is.[15] A népnevelőkről szóló munkára azonban a nemzetközi és magyar szakirodalomban is alig találunk példát,[16] utóbbiban az agitáció leginkább a téeszesítés témáján belül kerül szóba.[17] Szinte egyedi példa a már idézett Koltai Gábor vonatagitációról szóló tanulmánya, amely a propagandakampány gyakorlati megvalósításával foglalkozik.[18]

A népnevelés jelenségének feltárása a diktatúra működtetésének egy új szempontú – a kutatásokban eddig kevésbé használt forrásbázison alapuló – vizsgálatát teszi lehetővé. Az agitáció legnagyobb számban fennmaradt dokumentumai a pártiratok. Ahogyan azt már a pártarchívumok korai kutatói is megállapították, ez az iratanyag nem alkalmas a korabeli társadalmi valóság hiteles megjelenítésére. Hamar kiderült ugyanis, hogy nemcsak a propaganda nyilvánosságnak szánt szövegei, de a belső használatra készült jelentések is elferdítették a szocialista diktatúra működésére vonatkozó információkat.[19] Az a megállapítás, miszerint az ügynökök az állambiztonsági jelentésekben saját világukat mint lehetséges világokat dokumentálták, igaz a népnevelői beszámolókra is.[20] Utóbbiak nem az 1950-es évek Magyarországának hétköznapjait, sokkal inkább a népnevelők valóságábrázolását rögzítették. E valóságábrázolás pedig olyan összetett folyamatok eredményeként jött létre, amelyekben egyaránt szerepet játszott a hálózati apparátus működése, a kommunista nyelv megtanítása és megtanulása, valamint az egyéni mozgásterek kihasználása.

Mivel a népnevelés a pártszervezet legalsó szintjén zajlott, és az ún. lakóterületi/körzeti pártmunka javát a házi agitáció tette ki, a kutatás egy konkrét pártszervezet agitációs-népnevelői tevékenységének a feltárását indokolta. Úgy gondoltam, egy szűkebb terület sűrített forrásanyagából jobban megérthető a szervezet működése, mint a tömeges mennyiségű, valószínűleg áttekinthetetlen összes agitációs dokumentumból. Az iratanyag gazdagsága és Budapest kiemelt helyzete okán a vizsgált helyszín a főváros XIII. kerülete lett, amely – Nagy-Budapest létrehozása után – két nagyon eltérő társadalmi összetételű és propagandaábrázolású városrészt foglalt magában. Az MDP párttagságában a munkásszármazásúak aránya 1948 júliusában az egyik legmagasabb (71,6 százalék) Angyalföldön volt.[21] Ehhez a területhez csatolták hozzá 1950-ben a nagyobb arányban polgári és értelmiségi származású lakókat magában foglaló Újlipótvárost. A különböző arculatú városrészekhez kapcsolódó politikai képzetek alapjaiban határozták meg a kampányok szervezését. Emellett e kerületi adottság közelebb vihet bennünket a különböző társadalmi csoportok mozgósításának módszereihez is.[22]

A legrelevánsabb forrásanyagnak az MDP XIII. Kerületi Pártbizottsága alá tartozó körzeti pártvezetőségek iratai bizonyultak. Ezek tartalmazzák ugyanis a népnevelők által írt jelentéseket, amelyek – rendeltetésük szerint – a házi agitáció során a lakossággal találkozó pártmunkások benyomásait rögzítették. A dokumentumok többsége az 1948 és 1952 közötti évekből származik. Ennek elsődleges oka az, hogy ez a forráscsoport élte túl nagyobb mennyiségben az 1956-os forradalom alatti iratpusztulást. A jelentőlapok többnyire csak az összefoglaló jelentések mellékleteként, szelektálva maradtak fenn. Arról, hogy ezekből mennyi készülhetett el valójában, képet ad a XIII/6. körzet statisztikai kimutatása, amely szerint az 1949. évi választási kampány egy hete alatt, május 5. és 11. között 243 népnevelő összesen 845 jelentést írt – vagyis a pártszervezet agitprop titkára ennyit olvasott el, kivonatolt és összegzett, mielőtt az erről készült összefoglalót továbbította volna a kerületi pártbizottságnak.[23]

A hálózat működéséből fakadóan teljes egészében egyetlen kampány dokumentációja sem maradt fenn. Másik probléma, hogy a házi agitáció dokumentumai csak kivételes esetben kapcsolódnak egymáshoz. Egy-egy látogatás többnyire a négy-öt soros jelentésből, szerencsés esetben az összefoglalóba bekerült kommentárokból rekonstruálható. Az esetek túlnyomó részében lehetetlen nyomon követni az iratokban felbukkanó, majd soha többé újra elő nem kerülő agitátorok működését. Másrészt az sem állapítható meg, hogy milyen következménye lett egy-egy feljegyzésnek a meglátogatott családra nézve. Azon naiv illúzióim, miszerint az agitációs iratokból dokumentálni tudom majd a népnevelők többéves működését, esetleg egy lakóház népnevelésén keresztül feltárhatom az agitációs kampányok lebonyolítását, hamar szertefoszlottak. A forrásadottságok – azaz a hiányosan és rendezetlenül megmaradt agitációs iratok – tehát kutatási kérdéseim újrafogalmazására késztettek.

A kampányok helyi változatainak összehasonlítása érdekében a fővárosi mellett a vidéki Magyarországon zajló agitációt is vizsgáltam, utóbbi feltárása azonban még a budapesti népnevelésnél is nehezebb feladatnak bizonyult. A választott helyszínen, Borsod-Abaúj-Zemplén megyében a népnevelők szerepére csak a járási pártbizottságokon készült hangulat- és agitációs jelentésekből következtethetünk. A megyei levéltárban ugyanis nem maradtak fenn népnevelők által írt beszámolók. A tanulmányozható járási iratok terjedelme ugyanakkor nagyon eltérő: néhány járásban pár oldal csupán az egész korszak agitációs kampányaira vonatkozó dokumentáció, máshol sokkal bőségesebb. A megye jobbára a nehézipari centrumok és a munkásság vizsgálata kapcsán került a kutatók figyelmébe, az itt bemutatott falvak diktatúra alatti mindennapjairól sokkal kevesebbet tudunk. Ezért érdemesnek tűnt a vidéki pártéletet a fővárosihoz képest egy jóval periférikusabb helyzetben lévő járásban feltérképezni. A levéltári iratok mellett sikerült olyan ritka forrásokra is rátalálnom, mint egy népnevelő által írt napló, egy visszaemlékezés, emellett két egykori agitátorral is sikerült interjút készítenem.[24] Ezek az úgynevezett egodokumentumok azért is lényegesek, mert ellentétben a legfőbb pártvezetőkkel, az egyszerű párttagok életrajzát és pártmunkási pályáját csak kivételes esetekben ismerjük.[25]

Könyvemben elsőként az agitációs hálózatot vizsgálom meg, aminek eredményeként kiderül, a „politikai felvilágosítás” intézményrendszere a kampányok szervezése közben miként változott népnevelő-jelentéseket termelő iratgyárrá. Ezek a jelentések nem csupán a hálózati apparátus munkájának dokumentumai, de egy új nyelv termékei is voltak. A második fejezet arra világít rá, hogy e nyelv megtanulása milyen történetek elmesélésén keresztül zajlott. A Térpropaganda című részből kiderül, hogy az agitátorok mozgósítása a kommunista beszédmód megtanulása mellett a városi tér történetekbe foglalását is eredményezte. A vizafogói választási kampány, az ún. súlypontházak és a házi agitáció színhelyét jelentő lakások ennek a térnek az agitációs ábrázolásmódjára világítanak rá. A „távoli helyekről” szóló rész témáját a vidéki pártszervezés adja, amelyen belül a népnevelők jelenlétét leginkább a járási és falusi pártszervezetek közötti konfliktusokon keresztül elemzem. A kommunista nyelv elsajátítása című fejezet a nyelvhasználatot és az azon keresztül megfogalmazott normákra és érzelmekre történő hivatkozást vizsgálja három, agitációval kapcsolatos helyzetben. Ennek részeként feltérképezem, miként nevelték meg a „kispolgári” párttagokat a XIII/31. körzet párttaggyűlésein; hogyan keretezték át a zsidó származású újlipótvárosiak „németgyűlöletét” a békekampány idején; valamint hogyan fogalmazták meg kommunista nyelven a nők a megváltozott szerepeikhez fűződő viszonyukat, és hogyan használták ki egyéni mozgásterüket a helyi pártéletben. A „népnevelőség” személyes megfogalmazásának vizsgálatára egy napló, egy memoár és egy interjú adott lehetőséget. A fejezetben bemutatott három agitátor különbözőképpen gondolkodott a pártállami rendszerben betöltött helyéről – legalábbis eltérő módokon ábrázolták saját szerepvállalásukat és azt a tartalmat, amivel megtöltötték a népnevelői funkciót. Mindezek után a korábbi oldalakon idézett népnevelői jelentéseket külön is megvizsgálom abból a szempontból, hogy azokban milyen és kikhez köthető valóságértelmezések jelennek meg, valamint arra is kitérek, hogy a leírt epizódokkal a népnevelők milyen hatást kívántak elérni. Erről szól A jelentések valósága című fejezet. A házi agitáció lefolyását nagyban befolyásolta, hogy annak helyszínéül a családi otthon szolgált. A magánterek államosítása? című rész arra világít rá, hogy a magánélet és a pártélet közti viszonyról – a propagandában harsogott szólamokhoz képest – olykor a népnevelők is különbözőképpen gondolkodtak. Emellett arra is választ keresek, hogy az agitátoroknak ajtót nyitó „népneveltek” – miközben a párt küldöttjei kategóriákba sorolták őket, és legyártották róluk az ezeket bizonyító történeteket – hogyan használták fel a házi agitációt egyéni érdekeik érvényesítésére.

A megszólaltatott egykori agitátorok, valamint a dokumentumokban előforduló személyek vezetékneveit a személyes adatok védelme érdekében monogramokkal jelöltem. Az idézett forrásokat a közérthetőség kedvéért mai helyesírással közlöm, kivéve azokon a helyeken, ahol a korabeli írásmód történeti-jelentésbeli információt hordoz. Ezekben az esetekben – illetve a szokatlan vagy szabálytalan nyelvi fordulatok esetében – meghagytam az egykori írásképet. A szöveg érthetősége szempontjából fontos pótlásokat, valamint a jegyzetekben lévő bibliográfiai korrekciókat szögletes zárójelben egészítettem ki.

AZ IRATGYÁR: AGITÁCIÓS HÁLÓZAT

1949. május 7-én a XIII/14. körzet házi agitációra küldött népnevelői egy „rémhírterjesztő központként” működő fűszerüzletről számoltak be. Amint az a körzeti párttitkár összefoglalójában olvasható, bebizonyosodott, hogy „K. üzletébe járnak a környékről az összes klerikális vénasszonyok, és ezek ott a templom aljában megfelelően tudnak apostolkodni”. Az üzletbe küldött „megfigyelők” jelentései mind ezekről a „tényekről” tudósítottak.[1]

A két munkáspárt – a Magyarországi Szociáldemokrata Párt és a Magyar Kommunista Párt (MKP) – 1948-as egyesüléskor létrejött MDP taglétszáma a felülvizsgálatok után 800 ezer fő környékén stabilizálódott. Az agitációs hálózat ezt a tömeget igyekezett minél nagyobb számban foglalkoztatni – leginkább azzal, hogy a párttagokat népnevelőként házi agitációra küldte, és tevékenységükről jelentéseket íratott velük. A történeti irodalom rendszerint megemlíti a párttaglétszám nagyfokú növekedését, ám arról már kevés szó esik, hogy miként szervezték meg a tagság mozgósítását, és milyen – propagandán túli – tartalma volt ennek a mozgósításnak. Lényegesen több ismeretünk van a kommunista propaganda ellenségképgyártásáról – így a fent idézett epizódhoz kapcsolódó egyházellenes politikáról –, mint arról, hogy kik, kiknek szánva és milyen célból készítették az ellenség létezését bizonyítani hivatott agitációs jelentéseket, vagy hogy e jelentések olvasói miért kezelték „tényként” a leírtakat.[2]

Ebben a fejezetben arra keresem a választ, hogy az agitációs hálózat létrehozása hogyan teremtette meg a népnevelők mozgósításának és egyúttal politikai részvételének a feltételeit. Az ehhez szükséges szervezeti háttér a pártszervezetek működésére, leginkább a kampányokra épült, kulcseleme pedig a folyamatos jelentésírás volt. Az agitációs hálózat működésének felvázolása után kitérek a népnevelők tevékenységének alapvető hibáira és hiányosságaira, amelyek a párt által felkínált politikai részvétel elfogadása mellett megteremtették az egyéni mozgástér lehetőségét. Kiderül az is, a szervezeti nehézségek ellenére miként vált az agitációs hálózat a folyamatos irattermelés útján alkalmassá arra, hogy a propagandisták a népnevelőket megtanítsák a kommunista nyelvhasználatra.

A szocialista normák eredendően az alsó társadalmi rétegek felemelését és civilizálását írták elő. Kidolgozott módszerek híján a szocialista Magyarország ebben is a szovjet modellt vette át. A sztálini pártvezetés által megteremtett, hivatalosan elfogadott kultúra- és értékrendszer összetett folyamat eredményeként jött létre. Az első szocialista államként megalakult Szovjetunió előtt nem állt követendő példa. A marxizmus megfogalmazta a társadalomgazdasági alapelveket, így többek között az osztályalapú társadalom és a közösségi tulajdon fogalmát, ám a doktrína azzal kapcsolatosan nem adott útmutatást, hogy milyen életmódot és hétköznapi gyakorlatokat kell kialakítani a szocialista rendszerek állampolgárainak. A legfelső pártvezetés tagjai nem mondták tollba, mit kell tartalmaznia a propagandának, helyette felállították az intézmények és ellenőrzési mechanizmusok hálózatát, hogy ezeken keresztül felügyeljék a hivatalos normák és értékek megteremtésének és terjesztésének folyamatait. Ennek során a párttagok és a pártonkívüliek számára is meghatározták a követendő mintákat. Ezek az oktatási, kulturális, ellenőrzési és fegyelmezési intézmények mind a pártállam kezében összpontosultak, ugyanakkor működésüket nem csupán a felülről érkezett direktívák szabták meg, hanem hivatalnokok, funkcionáriusok, cenzorok, oktatók, tisztviselők ezrei is formálták. A pártvezetők részletes tervek kidolgozása helyett csupán általános irányelveket fogalmaztak meg, amelyeket a propagandistáknak és az apparátus tagjainak kellett értelmezniük és alkalmazniuk. Emellett maguk az irányelvek formálódtak, sőt olykor át is alakultak az aktuális politikai folyamatok és viták közben.[3]

A hatalomra jutott MDP kezében 1948 nyarán minden eszköz megvolt ahhoz, hogy létrehozza az ország teljes területét lefedő agitátorhálózatát. Az ehhez szükséges erőforrások – az apparátus, a politikai és adminisztratív munkaerő, a szükséges infrastruktúra, a párthelyiségek, a nyomdák és könyvkiadók – innentől a pártállam, pontosabban az apparátus tagjainak kezében összpontosultak. Az agitációs hálózat csúcsszerve a Központi Vezetőség – több névváltoztatást és szervezeti átalakítást is megélt – Agitációs és Propaganda Osztálya (KV APO) volt, amelynek hatáskörében működtek a megyei és kerületi pártbizottságok hasonló feladatkörű osztályai.[4] A népnevelők szempontjából a legfontosabbak a kerületi pártbizottságok ellenőrzése alatt, politikai körzetenként felállított pártalapszervezetek, valamint vidéken a járások alá tartozó községi pártalapszervezetek voltak. A népnevelő munkát a párttitkár – vagy egy külön e feladattal megbízott pártvezetőségi tag, az agitációs és propaganda titkár – szervezte és felügyelte.[5] A pártalapszervezetek élén álló öt–hét fős vezetőség pártmegbízást adott a tagoknak, akik ezáltal pártmunkások, ezen belül vagy a párttagokat összefogó és aktivizáló pártbizalmik vagy az MDP tagságán kívüli lakosság „felvilágosításával” foglalkozó népnevelők lettek. A népnevelők mellett az agitációba bevonták a szakszervezeteket és a különböző tömegszervezeteket is, a nőkhöz például gyakran küldték ki a Magyar Nők Demokratikus Szövetségének (MNDSZ) „nőnevelőit”. Ezzel egy olyan hierarchikus és bürokratikus szervezet jött létre, amelynek működtetése a több száz fős apparátus megszámlálhatatlanul sok munkaórájába került.

Sokszor nem egyértelmű, hogy éppen mikor kire használták a népnevelő és az agitátor kifejezéseket. A központi agitprop osztály vezetője egy 1948. augusztusi értekezleten kifejtette, hogy mivel az „agitátor” szónak harciasabb a tartalma, ezért azt inkább a hatalomátvétel előtti időkre tanácsos használni.[6] A főideológus Révai József egyik beszédében falu–város viszonylatban tett különbséget a két fogalom között: e szerint falun népnevelőknek, míg a városban agitátoroknak hívták a „felvilágosító munkát” végző pártmunkásokat.[7] Egy harmadik lehetséges definíció Zsoldos Jenő nyelvésztől származik: szerinte a népnevelők a propagandisták és agitátorok között elhelyezkedő, azok módszereit együttesen használó csoportot alkottak.[8] A pártmunka gyakorlatában azonban e fogalommeghatározások egyike sem érvényesült, a két kifejezés leggyakrabban egymás szinonimájaként fordult elő. Ehhez képest világosan szétvált az agitátor és a propagandista fogalma. Eszerint az ideológiailag képzett, politikai oktatással foglalkozó propagandisták szóban és írásban osztották meg a népnevelőkkel/agitátorokkal a lakosság körében végzett „felvilágosító munkához” szükséges elméleti, ideológiai ismereteket. Az egykori propagandista frappánsan fogalmazta meg ezt a különbséget: az agitáció azt jelentette, „csináljuk ezt meg most”, míg a propaganda azt, hogy „majd megcsináljuk, majd megtanuljuk az iskolán, majd jó lesz”.[9]

A pártszervezetek először a nagyobb üzemekben jöttek létre. A baloldali pártok hagyományosan a munkásság támogatására számíthattak, a pártszervezők pedig a fizikai dolgozók érdekeinek védelmét harsogó propagandával még tovább növelték a népszerűségüket. Emellett könnyebb is volt mozgósítani az egzisztenciálisan függő helyzetben lévő munkásokat, akik – ha nem is minden esetben meggyőződésből, de a munkahelyük biztosítása vagy éppen egy mulasztás ellensúlyozása érdekében – motiválttá váltak abban, hogy megjelenjenek a gyűléseken, és részt vegyenek a kampányokban. Felmerülhet a kérdés, hogy ha a munkahelyeket behálózták az alapszervezetek, miért volt rájuk szükség a lakóterületeken is. Ennek alapvetően gyakorlati oka volt: itt lehetett ugyanis elérni a lakosság legnagyobb részét.

A lakóterületi vagy körzeti alapszervezetek a nagy kampányok, főleg a választások idején váltak fontossá, hiszen ekkor a kitűzött cél valamennyi szavazásra jogosult állampolgár mozgósítása volt. A lakóterületi pártmunka alaptevékenységét jelentő házi agitáció már 1945 januárjában, a budapesti bérházak pincéjében megkezdődött. Az MKP-ba elsőként belépő tagokból verbuvált csoportok a lakosságot romeltakarításra és építőmunkára buzdították. A november 4-ei nemzetgyűlési választások alatt már kiterjedten éltek a személyes meggyőzés eszközével. A családi otthonokban zajló „politikai felvilágosításról” ekkor már úgy beszéltek, mint a kommunisták „legfontosabb fegyveréről”.[10]

Budapesthez és a városokhoz képest a falvakban nehezebben haladt a pártépítés. Ez nemcsak a földrajzi távolságból, hanem abból is fakadt, hogy a munkásokhoz képest a paraszti származású lakosság nem rendelkezett munkásmozgalmi hagyományokkal, és sokkal kevésbé szimpatizált a kommunistákkal. A párt falusi jelenléte a falujárás megszervezésével vált intenzívvé és tömegessé. A falujáró mozgalomhoz csatlakozók szabad vasárnapjaikat feláldozva utaztak el a falvakba az ottani pártszervek megsegítésére. A parasztság rokonszenvének elnyerése érdekében a kezdeti időben, ha kellett, még a templomtetőt is megjavították. 1947 tavaszától a falujárók mellett egyre nagyobb számban és mind gyakrabban tűntek fel a népnevelők, akiket a politikai tájékoztatással bíztak meg. Az augusztusi választások után a vidéki körutak célja még inkább e felé tolódott. A népnevelőknek a falujárókat is át kellett állítaniuk az új kurzusra, azaz a sokkal direktebb politikai agitációra.[11]

Az 1945–48 közötti években a kommunista párt történetében korábban és később sem tapasztalt mértékben nőtt meg a paraszti származású párttagok aránya. A földosztás mellett ebben az is szerepet játszhatott, hogy a földosztó bizottságok szoros kapcsolatban álltak a falusi lakossággal, és mivel a központi bürokrácia és pártirányítás még nem épült ki, a helyi szervek önállóbban működhettek. A falusi pártélet alakulását a kommunisták gazdaságpolitikája változtatta meg végérvényesen: a tagosítás, az erőszakos szövetkezesítés, az államosítás, a beszolgáltatás, az adózás és a kuláknak minősített nagygazdák ellehetetlenítése megtette a hatását. A Központi Vezetőségnek 1950 novemberében már a falusi párttagság csökkenésével, illetve passzívvá válásával kellett szembesülnie.[12]

1948 előtt az agitáció – amellett persze, hogy művelői mindenkit az újjáépítésben való részvételre buzdítottak – leginkább tagtoborzást jelentett, falvakban és városokban egyaránt. Ennek sikeressége a párttaglétszám gyors növekedésében volt mérhető. A második világháború utáni koalíciós időszak politikailag aktív éveket hozott, aminek eredményeképpen a lakosság jelentős hányada tagja lett valamelyik pártnak. Az 1945 júliusában 226 ezer főt nyilvántartó MKP októberre körülbelül 508 ezer, egy év múlva pedig 653 ezer fős tömegpárttá gyarapodott. Az 1948 nyarán kierőszakolt pártegyesülés előtti hónapokban 887 ezer férfi és nő mondhatta magát egy-egy vörös színű párttagkönyv tulajdonosának.[13] Mindeközben a növekvő létszámú tagságból kinevelt agitátorok is mind nagyobb számban és egyre szervezettebben indultak el az alapszervezeti helyiségekből a kiosztott címek szerinti lakóházakba. Az agitációnak nem volt ugyan feltétele a párttagság, de a népnevelőknek nagyjából a háromnegyede tagkönyvvel a zsebében rótta az utcákat és a házsorokat.[14] A párt statisztikája szerint 1948 szeptemberében 15 ezer, 1949-ben 70 ezer, 1951 végén pedig már ennek duplája, 130-140 ezer népnevelő működött az országban. Az országos kampányok, így a választások előtt az állomány jelentősen felduzzadt: 1949-ben mintegy 250 ezer főre, 1953-ban pedig már 425 ezer főre ugrott, ebből 160 ezer volt a frissen beszervezett agitátor, legalábbis ennyiről készült kimutatás.[15]

Az MDP létrejötte után a feladatok az éves propagandaműködés csúcspontjai, az aktuális kampányok köré szerveződtek. A legnagyobb országos mozgósításra az országgyűlési, majd 1950-től a tanácsi választások idején került sor. A propagandagépezet a hatalom megszerzése után először 1949-ben, az első egypárti választás idején kapcsolt nagyobb fordulatszámra. A kampánycélok ambiciózusságát jól szemlélteti, hogy a pártvezetőség az 1950-es tanácsválasztásnál 100 százalékos szavazati arányt, az azzal párhuzamosan zajló békekölcsönjegyzésnél pedig az előirányzott összeg 50 százalékos túlteljesítését tűzte ki célul maga elé.[16] A kulcsszó a „lelátogatás” volt: minden népnevelőnek minimum kétszer „le kellett látogatnia” a hozzá beosztott szavazókat. A választás előtti két-három hétben folytatott intenzív egyéni agitáció, valamint a csoportos gyűlések mellett a képi – ahogy a korban nevezték: a szemléltető – anyagok (plakátok, faliújságok, jelszavak stb.) használatára épülő propaganda valamennyi műfaját bevetették.[17]

A választások közötti időszakokban agitációs kampányokat szerveztek a „béke megvédésére” (békekampányok); az aktuális „ellenség” ellen meghirdetett harcra (például Mindszenty József bíboros vagy Rajk László letartóztatása idején); a politikai ünnepekre (Sztálin és Rákosi születésnapjára); a nagypolitikai eseményekre (így a koreai háború alatt, a Német Demokratikus Köztársaság megalapításakor); valamint kisebb léptékű célokra is (Szabad Nép-előfizetések gyűjtésére, takarékossági mozgalom népszerűsítésére). Ilyenkor – az alapfeladatokon, így az éppen aktuális párthatározatok magyarázatán túl – jellemzően munkafelajánlásokra, munkaversenyekre és más önkéntes, társadalmi munkában elvégzett feladatokra, rendezvények szervezésére, dekorálásra ösztönözték a lakosságot. Mindezzel egy időben a népnevelőknek képet is kellett alkotniuk a meglátogatottak politikai gondolkodásáról.

A pártszervezetek javarészt írásban tartották egymással a kapcsolatot, helyszíni ellenőrzésre csak ritkán jutott idő és kapacitás. A kommunista munkaszervezés sérthetetlen „szentháromsága”, az utasítás–végrehajtás–ellenőrzés gyakorlata az agitációs apparátust valóságos iratgyárrá változtatta. Az ellenőrzési láncolatban mindenki részt vett: a felsőbb szervek az alapszervezeteket, az alapszervezetek a népnevelőket, a népnevelők a lakosságot ellenőrizték.[18] Az alsóbb szintű pártszervezetek a párttaggyűlésekről és vezetőségi ülésekről jegyzőkönyvet vezettek, az agitációs kampányokról készült összefoglalókat pedig sűrű időközönként elküldték a kerületi vagy megyei pártbizottságoknak. A népnevelői munka részét képező jelentésírás alaptevékenységnek számított. Minden egyes agitációs alkalomról beszámolónak kellett készülnie, amely az agitprop osztály elvárásai szerint közelképet rajzolt a lakosság hangulatáról, az egyes hírekre adott reakciókról, külön kiemelve a „kirívó” eseteket. A népnevelők jelentéseit az alapszervezeti titkárok központilag, előre megadott szempontok szerint összegezték. Ezek egyrészt a statisztikák elkészítéséhez szükséges adatok felvételére irányultak (párttag-e a meglátogatott lakó, mi a foglalkozása, van-e Szabad Nép-előfizetése stb.); másrészt a pártszervezet működésére kérdeztek rá (mennyi a népnevelő, hány ebből a nő, megtartják-e az értekezleteket, kapják-e a népnevelő füzeteket stb.); harmadrészt a „politikai hangulat” köré csoportosultak („mely politikai és gazdasági kérdések érdekelték leginkább a tömegeket”, „a népnevelés során milyen suttogó propagandát észleltek” stb.). Az előzetesen megkapott szempontok bizonyos mértékben megszabták a népnevelői jelentések tartalmát is, mármint abban az esetben, ha az alapszervezet meg kívánt felelni a központi elvárásoknak.[19]

A központi agitprop osztályon a jelentéseket „reszortonként”, azaz az egyes ügyekkel foglalkozó munkacsoportonként szétválogatták, és új összefoglalókat készítettek belőlük. Egy 1948. októberi instrukció az osztálytitkárság feladataként szabta meg, hogy a jelentések aláhúzva, rövid megjegyzésekkel ellátva, az előző hónapi munka értékelésével együtt jussanak el az osztály munkatársaihoz, akik ezután „különböző módszerekkel” elvégezték „a hangulat kutatását” és a „politikai kiértékelést”.[20] Az aláhúzások és megjegyzések nem csupán a lényeg kiemelését szolgálták, hanem gyakran a jelentésíró munkáját is minősítették, rámutatva annak politikai szempontból hasznosítható meglátásaira, vagy éppen a propagandisták megválaszolatlanul hagyott kérdéseire. Sokszor így jelezték azt is, ha a jelentés írója nem vonta le a megfelelő következtetést, vagy nem ismerte fel az „ellenség hangját”. Ily módon a jelentések értékelésén keresztül a hálózati apparátus folyamatosan tanulta a jelentésírás mikéntjét, és optimális esetben tökéletesítette azt.

Az agitációs hálózat célja a párttagság szervezett és ellenőrzött mozgatása, valamint a jelentésírás személyi és szervezeti hátterének biztosítása volt, ezzel együtt a népnevelők számára megteremtette a politikai részvétel formai kereteit is. A szovjet típusú rendszerekben a politikai szocializációhoz és az ehhez szükségesnek gondolt személyiségfejlődéshez – amint arra David L. Hoffman is rámutatott – nem volt elegendő a passzív egyetértés, az egyénnek aktívan be kellett kapcsolódnia a politikai akciókba is. E törekvés mögött az átformálható, nevelhető, mozgósítható társadalom eszméje állt, ami egyáltalán nem a szovjet rendszer találmánya volt. Annak gondolata, hogy a tudatos állami beavatkozás által megoldhatók a társadalmi problémák, és egy civilizált, hatékonyan működő, kulturálisan felemelt, tanult és öntudatos társadalmi rend jöhet létre, mélyen a 19. századtól kibontakozó modern európai kultúrában gyökerezett. A felvilágosodás eszméjéből táplálkozó társadalomtudományok a társadalom megismerhetőségét és javíthatóságát hirdették. Az erre irányuló intézkedések, valamint a tömegpolitika megjelenése valamennyi modern állam berendezkedésének jellemzőjévé vált. A társadalmi reformok nem csupán az állampolgárok gondolkodásának feltérképezését, de annak megváltozását is igényelték. Új kulturális normák és értékek elterjesztésére volt szükség, amelyek követése a hétköznapokat produktívvá és rendezetté tette. A szovjet típusú rendszerek a kollektivizmus ideológiájával töltötték meg e törekvéseket: az „új ember” nemcsak kulturált és tanult volt, de fel is áldozta saját érdekeit a közösségért; mindez élesen szembehelyezkedett a liberális individualizmus eszméjével.

A társadalom átalakulását a gazdasági rendszer megváltoztatásától várták. E szerint az állam vezette tervgazdaságban nem létezik a piac vagy a termelési eszközök magántulajdona, amely csak korrumpálja a munkásokat és rombolja az öntudatukat. Azok a munkások, akik többé már nem a kapitalizmus kizsákmányoltjai, élvezik saját munkájuk gyümölcsét, és önkéntesen vesznek részt a „szocializmus építésében”. Ahhoz azonban, hogy a hivatalos meggyőződések és értékek a mindennapokban is érvényesüljenek, a gazdasági rendszer átalakításán túl oktatásra és nevelésre is szükség volt. A pártvezetés ösztönözte a társadalom bevonását ebbe a folyamatba, de csak az általa kontrollált módon: az egyének vegyenek részt a kampányokban, a felvonulásokon, a szavazásokon, a társadalmi munkákban, kifejezve ezzel a hivatalos értékrendszer elfogadását. Az állampolgárnak ebben az új rendszerben kellett megtalálnia a helyét, és azt, hogy hol, mi módon tud bekapcsolódni a „szocializmus építésébe”.[21]

A politikai részvétel leglátványosabban a politikai rítusokon keresztül valósult meg. A népnevelők esetében ezek a kampányok lebonyolításához, azaz a népnevelő körutakhoz, a jelentésíráshoz, emellett a különféle párteseményekhez, párttaggyűlésekhez, értekezletekhez és politikai képzésekhez kapcsolódtak. A hétköznapokban megjelenő gyakorlatok egy bizonyos konszenzust voltak hivatottak demonstrálni a politikai hatalom és a társadalom között, emellett elő kívánták segíteni a kollektív azonosulást azzal, amit adott esetben jelképeztek. Ezáltal az új társadalmi integráció megteremtésének feladata részben a különféle politikai rítusokra várt.[22]

A pártközpont az agitációs hálózat működésében bekövetkező minden olyan eseményt nemkívánatosnak tartott, ami nem illeszkedett az utasítás–végrehajtás–ellenőrzés folyamatába. A helyi pártszervezet vezetősége számára nemcsak az érdekeivel szembemenő magatartás jelentett kockázatot, de éppenséggel az azzal egyező is, amennyiben önálló kezdeményezésből fakadt, vagyis az irányítása és a felügyelete nélkül bontakozott ki. A fentiek alapján úgy tűnhet: ebben a hierarchikus rendszerben (amelyben mindent a párt ideológiája szabályozott) egyéni cselekvésre alig volt lehetőség, és ha csak a pártvezetőségi iratokat vizsgálnánk, könnyen juthatnánk hasonló következtetésre. A mindennapok szintjén azonban az agitáció jóval több egyéni döntést igényelt, mint amit a hierarchia szervezete látni engedett. Az egyéni döntések egyik következményeként a hálózat apparátusa közel sem működött olyan fegyelmezett végrehajtóként, mint ahogyan azt a pártközpont elvárta volna tőle, és az agitáció megszervezése folyamatosan akadályokba ütközött.

JEGYZETEK

Bevezetés

1  Ezúton szeretném megköszönni dr. Varga Zsuzsannának a könyv alapját jelentő doktori disszertáció témaválasztásában és elkészítésében nyújtott segítségét.

2  Takács Róbert 2003; Farkas 2003; Tóth Judit 2021.

3  A totalitárius iskolát az 1970–1980-as évektől a revizionista, az 1990-es évek második felétől a posztrevizionista szemlélet váltotta. Összefoglalásához lásd: Horváth 2006. Ezúton köszönöm Horváth Sándornak a kézirat elkészítésében nyújtott segítségét.

4  Lüdtke (ed.) 1995. Magyar percepciója: Majtényi 2001.

5  Bergien – Gieseke (eds.) 2018, 17–21.

6  Horváth 2014, 7–27.

7  A vidéki pártelitet alkotó középkáderek szerepét vizsgálja: Lóži 2019.

8  Példa erre: Ö. Kovács 2012; Horváth – Ö. Kovács (szerk.) 2015; Farkas 2016.

9  Velikanova 2018, 85–88.

10  Az alulnézeti perspektíva alkalmazására példák: Horváth 2017; Takács Tibor 2016; Tóth Eszter Zsófia 2007.

11  Kende 2014, 90.

12  Koltai 2019. Ezúton köszönöm Koltai Gábornak a kézirat elkészítésében nyújtott segítségét.

13  Polyák 2020.

14  Erről lásd: Halász 2013.

15  Apor Balázs 2017; Petrone 2000; Pisch 2017.

16  A propagandakampányok gyakorlati megvalósítását is elemzi: Kenez 1985; Lebow 2013, 74–96.; Nowak 2005, 488–518.; Velikanova 2018, 71–98.

17  Lásd például Ö. Kovács 2012, 71–159.; Gyarmati 2011, 188–196.; Farkas 2016, 30–42.

18  Koltai 2012, 161–187.

19  Apor Péter 2008, 16. Ezúton köszönöm Apor Péternek a kézirat elkészítésében nyújtott segítségét.

20  Takács Tibor 2013, 28–29.

21  Hajdu 2006, 327.

22  A XIII. kerületet az 1950-es kerülethatárok szerint értelmezem. A közigazgatási átszervezés után az V. és a VI. kerülettől átcsatolt körzetek iratai átkerültek az újonnan létrehozott XIII. kerületi körzetekhez, így ezeket a pártszervezetek egyben kezelték. Azoknál a városrészeknél, amelyek 1950 előtt nem ide tartoztak, zárójelben jelölöm a későbbi körzetszámot.

23  Budapest Főváros Levéltára (továbbiakban: BFL) XXXV.108.c. 448. (-1) őe. A XIII/6. körzet agitációs jelentése (1949. május 5.–május 11.), [d. n.].

24  Húsz interjúalanyom között mindösszesen ketten mondták el magukról, hogy „hivatásos” népnevelők voltak, egyikük visszaemlékezését a Három agitátor című fejezetben elemzem.

25  Az 1956-os Intézet Oral History Archívumába bekerültek a funkció nélküli párttagok interjúi is, de csak akkor, ha kapcsolódtak a forradalmi eseményekhez. Emellett az egykori Munkásmozgalmi Intézet Magyar Nemzeti Múzeum Történeti Adattárában őrzött gyűjteménye is tartalmazza az egykori pártmunkások visszaemlékezéseit.

Az iratgyár: agitációs hálózat

1  BFL XXXV.108.c. 456. (-1) őe. A XIII/14. körzet házi agitációja, 1949. május 7.

2  A propaganda működését értelmező modellekhez lásd: Kiss 2006, 7–20.

3  Hoffmann 2003, 1–14.

4  A központi pártszervek felépítéséről lásd: T. Varga 1998, 175–182.

5  A megyei pártszervezetek felépítéséhez Zala megye példája alapján lásd: Káli 1999, 23–39. A budapesti pártszervezeti struktúrához lásd: Koltai 2019, 72–83.

6  Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára (továbbiakban: MNL OL) M-KS 276. f. 108. cs. 5. ő. e. Megyei propagandisták értekezlete, 1948. augusztus 9.

7  MNL OL M-KS 276. f. 108. cs. 55. őe. Agitációnk új feladatai. Révai József előadása 1949. január 24-én, 4.

8  Zsoldos 1960, 25.

9  Huhák Heléna interjúja F. Istvánnal, Budapest, 2016. május 23.

10  MNL OL M-KS 274. f. 16. cs. 1. őe. Jelentés az MKP IV. kerületi pártszervezetének működéséről (1945. január 25.–március 30.), [d. n.].

11  Ennek részletes kifejtését lásd Kende 2014, 86–96.

12  Hajdu 2006, 330.

13  Uo. 319.

14  MNL OL M-KS 276. f. 55. cs. 7. őe. A Szervező Bizottság határozata a népnevelő (agitációs) munkáról és a népnevelő (agitációs) csoportok újjászervezéséről, 1948. július 9., 1.

15  Uo. 89. cs. 16. őe. Jelentés az 1953-as országgyűlési választási munkáról, 1953. május 26., 5.

16  Az 1949-ben meghirdetett ötéves terv költségeinek fedezésére a kormány 1949-től 1955-ig államkölcsönöket bocsátott ki 750 millió forint értékben, ötéves futamidőre.

17  A szemléltető agitációhoz lásd: Huhák 2015.

18  BFL XXXV.108.c 462. (-1) őe. Területszervezési körlevél a titkároknak, 1949. április 26., 1.

19  MNL OL M-KS 276. f. 108. cs. 6. őe. Népnevelő csoport vezetőjének havi jelentési lapja (formanyomtatvány).

20  Uo. 1. őe. Szempontok az osztálytitkárság munkájának megszervezéséhez, 1948. október 29.

21  Hoffmann 2003, 45–46.

22  Szabó 2000, 185–193.