Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1–2., 2020

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021

Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Az Arab-sorozat 1–7., 2015–2022

Párban Nápolyban, 2022

Álszemérem, 2022

Célzott gondolatok, 2022

Védelem, 2023

The Arab, 2023

Bajban Dubajban, 2023

Misszió, 2023

Copyright © Borsa Brown, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-62-8

Előszó

Szögezzünk le valamit! Magát a tényt, melyben azt harsogják, hogy „megtanítunk írni”, sosem hittem el. Ma sem hiszem. Persze stilisztikailag, formailag vannak szabályok – amiket mi is átveszünk majd –, de az már csak a jéghegy csúcsa. Viszont a rossz hírem az, hogy egy kiadó mindig a jéghegyed csúcsát látja meg először, ezért olyan fontos a „külső”.

Na de térjünk vissza arra, hogy ha nem hiszek abban, hogy valakit meg lehet tanítani írni, akkor miért írok egy olyan könyvet, amiben azt boncolgatom, hogy miként írj jól.

Hm…

Egyszerű a válaszom. Azért, mert az írás csak kívülről fizikai dolog. Valójában belülről jön. Ehhez ki kell nyitnunk a szívünket, elménket, és munkára kell fognunk minden érzékszervünket. Meg kell tanulnunk beszívni az illatokat, érezni az ízeket, tapintani a tárgyakat, s látnunk kell azt, amit más nem lát. Nem lát, mert nem tud elképzelni. Nekünk kell a víziót lépésről lépésre elé vetíteni, mintha csak egy moziban ülne az olvasó. Persze a filmekkel egyszerűbb a dolog, hiszen jön egy képkocka, ami megmutatja, milyen az időjárás, hogy néz ki a szereplő, milyen ruhát visel, miként mozog, milyen a hangulata…, és egyáltalán. Mindent. Majdnem mindent. Például egy filmen keresztül sosem fogod érezni az illatokat.

És most ne mondd azt, hogy a könyvön keresztül se, mert de!

Sok különbség van a könyv és a film között, de ez az egyik. Az írásban nem lehet zúdítani, ott fokozatosan, mindent feltérképezve kell megmutatni az olvasónak, abban bízva, hogy elég jó rendező ő, és hatalmas filmet tud csinálni a saját elméjében. Szóval azt gondolom, ha írni nem is lehet valakit megtanítani, át lehet törni a gátat. Le lehet feszegetni a láncot, és el lehet érni, hogy valaki őszintén írjon. Őszintén. Erre visszatérünk majd egy fejezetben, mert az egyik legfontosabb téma lesz.

Az első regényem 2013-ban jelent meg. Tíz éve vagyok a pályán, a több mint 25 kötet megírása során, azt hiszem, szereztem némi tapasztalatot. Ami azonban a legfontosabb, hogy megtaláltam a saját hangomat. Ráleltem a stílusomra. Ez neked is a legfontosabb dolgod lesz!

Persze, persze, átbeszéljük majd, hogy miként is írj párbeszédet, vagy hogy hogyan formázz karaktert, építsd fel a történetet, vagy éppen hova helyezz egy kibontásra váró gubancot, de hidd el, semmit sem fog érni, ha mindezt úgy teszed, ahogy a másik ötven-száz-ezer író. Ne alázd meg magad azzal, hogy az elmédet úgy használod, ahogy más! Ne tedd azt, hogy olyan kifejezéseket adsz a karaktereid szájába, amiket más! Attól csak személytelenné válnak. Vannak neked saját benyomásaid, saját gondolataid, saját karaktereid, és ha ezt szem előtt tartod, akkor lesz saját könyved is. A lényeg nem a „könyv” szón van, hanem a „saját”-on. Azért azon, mert velem is előfordult már, hogy egy regényt olvasva rá kellett pillantanom a borítóra, ugyanis hirtelen nem tudtam, mit olvasok. Nem volt stílusa, tucatnak tűnt, már-már olyan érzésem volt, mintha olvastam volna régebben.

„Öt mondatból megmondom, hogy ezt te írtad.”

Kalocsai Judit szerkesztőnőm szájából hangzott el ez a mondat felém, és bár nem sejtette, de azt hiszem, akkor értettem meg, hogy mi is a lényege annak, amit csinálok. Egyediség. Ha valamit vagy valakit nem ismersz fel, akkor nem hatott rád, gyengék voltak a stílusjegyei, nincs szerepe az életedben. Én rájöttem, hogy azt akarom, felismerjék az emberek a regényeimben Borsa Brownt. Nem akartam, hogy olvasás közben becsukják a könyvet csak azért, hogy megnézzék a borítót: „Ez most mi is? Ki is írta?”

Szeretném, ha mindemellett felkészülnél arra is, hogy rengeteg csalódás fog érni. Persze öröm is, de a jó az írói pályán általában a rossz után jön, és ha hagyod a negatív dolgoknak, hogy kiüssenek, akkor esélyed sincs végigmenni az úton.

Most azt gondolhatod, arra ösztönözlek, hogy soha ne add fel. Nem mondom ezt. Van, amikor fel kell… Sajnos én is találkoztam már olyan kézirattal, ami az első mondatnál elvérzett. El tud, hidd el… Nem szabad az örökkévalóságig bátorítani valakit, ha nincs tehetsége. És igen, csalódott lesz, hiszen elvégzett száz írói kurzust, kiolvasott egy tucat oktató könyvet, de nem jut egyről a kettőre. Úgy érzi, ő megtanult írni, ismeri a szabályokat, megoldotta a feladatokat… Igen.

De ha most azt mondom, hogy néha fel kell adni, akkor pár sorral feljebb miért fogalmaztam úgy, hogy a jó csak a rossz után jön, és ki kell tartani? Ha feladod, akkor csak a végén add fel. Soha ne azért, mert nehezen indul az álmod megvalósítása. Főképp ne azért, mert egy blogger lehúz. (Ez is megér majd egy fejezetet.) Ne azért, mert a barátnőd azt mondta, hogy szerinte ez nem olyan jó. (Nem fogja ezt mondani, ellenkezőleg. De hátha valakinek őszinte barátai vannak.) Ne azért hagyd abba, mert belefáradtál, nincs sikerélményed, vagy úgy érzed, hogy pazarolod az idődet. Ne akkor add fel, amikor minden kiadó visszadobja a kéziratodat. Csak akkor, ha úgy érzed, mindent megtettél, és nem megy. És ami a lényeg: ha nem szerez már örömet.

Most, hogy elmondtam, hogy nincs recept, sőt tananyag sincs szigorú értelemben véve, fejezetről fejezetre vegyük át, hogy mégis miket kell megcsinálnod, elérned MAGADNÁL, vagy éppen másoknál, ahhoz, amihez, ha a Jóisten hozzáadta a tehetséget, érvényesülni fogsz.

Minden fejezet végén találsz feladatokat. Van, amit írásban kell megoldanod, van, amit csak agyban. Valamikor magadba kell fordulnod, máskor pedig a piacot kell feltérképezned. Sokszor száraz lesz, unalmas, és azt érzed majd, neked ez nem fontos, téged az írás érdekel. Fontos lesz, mert nem egy sebész vagy a műtőben, akinek a kezébe adják a szikét. Bármennyire is fáj, az elején nem lesznek támogatóid. A családod vagy a barátaid esetleg, de velük kapcsolatban az őszinteség nem jöhet szóba, hiszen a szeretteink általában elfogultak velünk szemben. Tehát ne feledd! Senki sem fog tenni annyit a sikered érdekében, mint te magad tudsz tenni érte!

Szép utat kívánok!

Miért írsz?

Nem kell a választ keresned, elárulom. Mert önző vagy. Én is azért írok. Minden író azért ír. Persze, szeretnénk, ha olvasnák a könyveinket, de valójában azért ír az író, amiért olvas az olvasó. Élvezi. Kikapcsolja. Elvarázsolja. Boldoggá teszi.

Ezzel ki is tértünk arra, hogy bármennyire is magadnak írsz, nem jelennek meg könyveid, visszautasítanak a kiadók – mindaddig, míg örömet szerez, nem hagyhatod abba! Attól, hogy a nagyvilág nem olvassa a soraidat, még a te életedet megszépítheti.

Ha írsz, akkor nagy valószínűséggel élvezed. Senki sem ír kényszerből, legfeljebb, ha újságíró, és időre le kell adnia egy cikket, vagy befutott író, aki nem akarja cserben hagyni az olvasóit (és esetleg kötelezettségei vannak a kiadója felé). (De kár erőlködni, az olvasó úgyis észreveszi, ha az alkotás folyamatát nem élvezte a szerző.) Egymásból következnek a dolgok. Ha valamit szeretsz csinálni, azt azért szereted csinálni, mert boldoggá tesz. Ha valami boldoggá tesz, akkor ragaszkodsz hozzá, mert az ember vágyik a boldogságra. De jön az árnyoldal… Ha ragaszkodsz hozzá, megszállottá válhatsz, és a törtetésed már nem fog örömet szerezni. Nem leszel boldog tőle. Megutálhatod az írást. Ugyanúgy, ahogy egy könyvmolynál is előfordulhat, hogy eltelik úgy két-három év, hogy nem olvas, noha előtte falta a regényeket. Sokan mondják: „most nincs türelmem olvasni”. Ugyanígy jöhet a kiégés vagy az alkotói válság az írónál is: „Nincs türelmem írni.”

Bízz magadban! Ha úgy érzed, hogy elég, akkor biztos, hogy valóban elég volt.

Velem is előfordult már. Na nem az, hogy nem akartam írni, hanem hogy éreztem, túllépem a határokat. Amikor huszonnégy órából tizenhatot a laptop előtt töltesz, és nem vagy része a világnak, csak a sajátodénak, akkor veszélyes terepre tévedtél.

Hajt a kitűzött cél, és csak később veszed észre, hogy nem is élvezted az alkotás folyamatát. Elolvasod pár hét vagy hónap múlva az akkor írtakat, és fel fog tűnni, hogy nem is jó. (Az olvasónak is fel fog tűnni, ha közben a kezébe kerül.)

Tanuld meg! Ha nem élvezed az írást, akkor nagy valószínűséggel éppen nem írsz jól. Pihenésre van szükséged. Inspirációra. A való életre. Időt kell magadnak adnod! Egyszerűen hangzik, de pokoli nehéz, főképp, ha maximalista vagy. Az vagy? Én igen. Ha te is, akkor sokat fogsz kínlódni. Patetikusnak tűnik, de nem az, mert valóban idegőrlő, ha valami nem úgy sikerül, ahogy az ember eltervezi. Legalábbis nekünk, maximalistáknak tuti.

Vékony a határ a nyomasztó teher és az élvezet között. Leülsz úgy írni, hogy imádod, és lecsukod úgy a laptopot, hogy hánysz a témától is, és a szereplőidtől is. Van ez így… Miért hazudnám, hogy másként van, hiszen te is szembesülni fogsz ezzel. Nagyon következetesnek kell lenned: ha megérzed a „terhet, a nyomást”, vissza kell lépned egyet. Mondják, hogy teher alatt nő a pálma, de itt most nem élettapasztalatokról vagy valamiféle edzésről van szó, hanem a legbensőbb titkaidról, benyomásaidról, vágyaidról, gondolataidról. Ne feledd! Amit leírsz, azt jó esetben több ezren olvassák majd. Szerinted, ha kínlódva írod le, nem fogják kínlódva olvasni? De! Ha neked nem szerzett örömet, nekik miért szerezne? Persze, biztos előfordult már a történelemben ennek az ellenkezője is, de azért ne az legyen a kiindulópont.

Na és mi a helyzet a drámákkal? Nagy valószínűséggel magából is kiad valamennyit a szerző, és ugye miért is élvezné, ha pokoli dolgokat hánytorgat fel? Azért, mert olyankor nemcsak élvezet az írás, hanem terápia is.

Ahhoz, hogy elengedjünk dolgokat, vagy túllépjünk rajtuk, igenis agyalni kell rajtuk, beszélni kell róluk, vagy le kell írni. Ha úgy érzed, hogy te is ezért alkotsz, hát tedd azt! Rengetegen vannak, akik első körben a saját életüket írják meg. Aztán persze csodálkoznak, ha annyira nem nyerte el a tetszését az olvasóknak. Mindenki érdekesnek, ugyanakkor pokoli fájdalmasnak tartja a saját életútját. Azt mondják nekem sokan: „Na ezt kéne megírnod! Az én életemet megírhatnád!” Sose tenném. Legalábbis úgy, ahogy elmesélik, biztos, hogy nem. Az olvasó (aki szórakoztató irodalmat olvas) soha nem azért vesz könyvet a kezébe, hogy a valósággal szembesüljön. Szárnyalni akar! Utazni! Más ember akar lenni, ott akar lenni, ahol egyébként nem lehet, és olyan személyeket akar megismerni, akik nem jönnek vele szembe az utcán. Szóval nagy valószínűséggel a te sztorid, ami ugye az életed, nem fogja meghatni, hacsak nem erősítesz rá egy kicsit. Az erősítés alatt a színezést értem. Azt, hogy kissé szélsőségesebbre írsz meg valamit, mint ahogy valójában történt. A szomorú még szomorúbb legyen, a boldog még boldogabb, a fájdalmas még fájdalmasabb. Az érzéseket egy könyvben sosem hígítva kell odakínálni az olvasónak, hanem esszenciaként. Ne feledd! Semmit sem lát, semmit sem hall, nem érez, nincs ott. Mindent, de mindent neked kell megmutatnod neki. Ha valami olyasmit írsz le, ami hétköznapi, az rendben van. Viszont nem írhatod meg hétköznapi módon. Mutatok egy példát. Alább kétféle módon írok le egy egyszerű történetet, amelyben az alapsztori az, hogy egy lány elesik. Keresd meg a különbséget! (Ne betűkben és szavakban, hanem érzésekben.) Nem befolyásollak, utána átbeszéljük…

1.

Leléptem a lépcsőről, és éreztem, ahogy a bokám kifordul. Előreestem, megtámaszkodtam a két tenyeremen, de nem sokat segített, mert úgy terültem el a betonon, mint a sütkérező béka. Az arcomhoz kaptam, ekkor vettem észre, hogy csupa vér minden. Sajgott a testem, azért rimánkodtam, nehogy kiderüljön, hogy eltört az orrom.

2.

Leléptem a lépcsőről, és éreztem, ahogy a bokám kifordul. A hang belülről érkezett, és tudtam, ezt a tompa reccsenést senki más nem hallja rajtam kívül. Felfelé sugárzott egészen a csípőmig, majd a gerincemen is végigszántott, de úgy, hogy belerázkódott a vállam. Előreestem, megtámaszkodtam a két tenyeremen, éreztem, ahogy apró kövek fúródnak a bőröm alá. Úgy terültem el a betonon, mint a sütkérező béka. A meleg járda porszaga bekúszott az orromba, miközben átszaladt az agyamon, hogy pont olyan az illata, mint eső után a mezőknek.

Remélem, nem tört el az orrom! – gondoltam.

Fontos megjegyeznem, hogy egyik módozattal sincs baj. Mindkétféleképpen meg kell tudnod írni egy jelenetet. Ez a kis szösszenet mindössze egy másodpercet ölel fel a történetben. Írhatsz róla így is, úgy is, attól függően, hogy mit szeretnél érzékeltetni az olvasóval. Bár én ezen a helyedben sosem gondolkodnék, mert minden pillanatot át kell adnod, és ez csak úgy lehetséges, ha nem te döntesz arról, mi ragadjon meg az olvasóban. Majd ő eldönti, hogy emlékezni fog-e erre az esésre, vagy csak egy jelentéktelen másodperc marad. Egy biztos: ha nem adod meg az esélyt az olvasónak arra, hogy ezt eldöntse, tehát halál egyszerűen írsz le mindent, akkor nem fogsz érzéseket kelteni benne. Ha például az első verziót olvassa valaki, csupán elképzeli ezt az esést. Ha a másodikat, akkor lehet, hogy neki is felrémlik a hang, amit gyerekkorában hallott egy esés alkalmával, amikor eltört a keze. Lehet, hogy kicsit megfeszül a dereka, mert a szervezete, a teste minden pontja emlékszik a fájdalomra. (Kizárt, hogy nem érzett még ilyet, mert nincs olyan ember a világon, aki legalább gyerekkorában ne esett volna egy hatalmasat.) Bárhogy is legyen, a por illatát érezni fogja, főképp, amikor az eső áztatta földhöz hasonlítja az író. Ennyit arról, hogy a könyvek sem képesek a szaglásunkat életre kelteni.

Persze mondhatjuk azt, hogy valójában nem érezzük az illatot, de az író leemel az olvasó elméjében rejtőző polcról bizonyos emlékképeket, és ahogy a mondás is tartja: minden agyban dől el. Még az is, hogy érzed-e az eső áztatta föld szagát. Ha ügyes az író, akkor az olvasó bizony érezni fogja.

Tehát ezt a kitérőt azért tettem, hogy megmutassam, a te élettörténeted csak akkor fogja érdekelni az olvasót, ha alaposan kiszínezed. Mert tegyük fel, hogy az életben valóban elestél, de nem hallottad az ízületek, szalagok vagy csontok hangját. Nem állt bele a tenyeredbe a kő, nem érezted a por szagát, mert annál sokkal jobban megijedtél. Na és kit érdekel? Kit érdekel, hogy érezted vagy hallottad-e? Minden egy szempillantás volt, nyilván nem ragadtak meg benned ezek a dolgok. Csakhogy a való élet egy könyvben felettébb unalmas és szürke lenne. Folynia kell a vérnek, kínzónak kell lennie a szerelemnek, minden érzelemnek szélsőségesnek kell lennie, mert egy hétköznapi sztori senkit sem érdekel.

Szóval még mindig a saját életedet akarod megírni? Rendben. Első lépésnek nem rossz, de mi lesz a második lépés? Ne feledd, az írás mesélés. Az élet olyan dolgokat produkál, amire az ember nem is gondol. De mi van, ha a sors által hozott dolgokat és a saját életedet papírra veted? Mit írsz azután? Nem leszel író attól, hogy megírod az életedet. Lehet, azt hiszed, hogy az leszel, de nem leszel az. Ezzel nem megbántani akarlak, csak őszinte vagyok. Az írónak szárnyal a fantáziája. Idősíkokon rohan át, múlt, jelen és jövő küszöbén táncol. Belelát egyszerre több ember fejébe, érzi, amit ők éreznek. Hol gyermek, hol idős ember, lehet nő és férfi is, attól függően, hogy épp ki a szereplője. De lehet akár egy mindent tudó mesélő is, aki belelát az összes szereplője fejébe és szívébe.

Nem szaporítom a szót: ha nincs képzelőerőd, amivel kiszínezd a legegyszerűbb történetet is, nem leszel író.

A fejezet mondanivalója egyértelmű. Miért írsz? Boldoggá tesz? Akkor írnod kell!

Nem annyira szórakoztat az írás, de nincs más ötleted arra, miként törj a magasba, vagy keress milliókat? Nem biztos, hogy írnod kell, főképp, mert nem leszel belőle pillanatokon belül milliomos.

Vállalkozásként tekintesz rá, önmegvalósításként, vagy szórakozásként? Ha megélhetési író szeretnél lenni, akkor nyilván a business elengedhetetlen, de érezned kell ez esetben a hétköznapi munka és az írás közötti különbséget. Itt nincs szó fizikai dolgokról, az elmédet fogod megosztani másokkal. A gondolataidat. Nem véletlenül hivatás ez, nem pedig munka. Ezért, ha a munkahelyeden azon töprengsz, miként keress több pénzt, és „most úgyis mindenki könyvet ír” alapon úgy határozol, hogy te is összedobsz egy sztorit, akkor felejtsd el!

Ha jól tippelek, valamelyik téged is motivál: örömszerzés, anyagi jólét, siker.

Bármelyik is legyen, törekedned kell az egyensúlyra. Ha félvállról veszed a dolgokat, és csak ímmel-ámmal dolgozol a céljaidért, ugyanolyan hibás hozzáállás, mint ha hagyod, hogy teljesen beszippantson, és felemésszen. Ne legyél lusta, de megszállott se! Reális célokat tűzz ki, és ne feledd időnként feltenni magadnak a kérdést: Miért csinálom?

FELADAT

A feladatokat most két csoportba osztom. Az első feladatkör jelen fejezetünk címével függ össze. Tehát hogy miért írsz? Ha gondolod, írásban is válaszolhatsz, de az sem baj, ha csak magadnak adsz feleletet.

• Mennyit foglalkozol az írással heti szinten? Mindennap írsz? Hány órát? Lehet, hogy hetekig nem is írsz, aztán egyszer csak újra nekiülsz?

• Ha az utóbbi az igaz, akkor miért maradnak ki napok vagy hetek?

• Ki szoktad törölni, amit írsz, vagy az már úgy marad?

• Élvezettel ülsz le a gép elé, vagy mindig nehezen kezded el, és csak percek múlva szippant magába a folyamat?

• Akkor fejezed be az írást, amikor már nagyon fáradt vagy, vagy úgy, hogy azt érzed: „bár lenne időm folytatni”?

• Titokban írsz, vagy tudják a családtagjaid, barátaid?

• Boldog vagy, amikor írsz? És a tudattól, hogy holnap folytathatod? Esetleg feszültséggel tölt el, hogy fogalmad sincs, miként folytasd a történetet?

A második feladatkör már tekinthető házi feladatnak is.

• Az a terved, hogy a saját életedet írod meg, vagy az, hogy egy fikciót?

• Tegyük fel, hogy felforralod a vizet, és készítesz egy teát. Vagy egy kávét. Amit szeretsz. Mindössze egy-két perces esemény, ennek ellenére azt kérem, hogy írd meg ezt az egyszerű kis cselekménysort pár mondatban, majd utána legalább fél oldalban. Fogalmazz az egyikben tárgyilagosan, a másikban érzelemgazdagon, érzékletesen. A végén hasonlítsd össze, miként hatott egyik és másik az érzékszerveidre. Esetleg kérj meg valakit, hogy értékelje ki, és mondja el, mit érzett az egyik, mit a másik olvasása közben. Nagyon fontos: mindkét módszerrel meg kell tanulnod írni! Azt is elmondom majd, hogy miért. Tehát ne áldozz kevesebb időt az egyikre, mint a másikra! A tárgyilagos, lényegre törő fogalmazást se csapd össze, mert ha az írói pályára lépsz, ugyanolyan jól kell majd tömören fogalmaznod, mint részletgazdagon!

Mit írjak?

A kérdést érintettük az előző fejezetben, de itt úgyis minden mindennel összefügg, így semmin sem ér csodálkozni. Azt már kiveséztük, hogy mennyire ajánlott az embernek a saját élettörténetét megírni. Főképp, hogy képtelenség elfogultság nélkül papírra vetni az ilyesmit.

Tegyük fel, eszed ágában sincs megírni a saját életedet, te határozottan olyan író akarsz lenni, aki vagy megtörtént eseteket dolgoz fel, vagy fikciókat vet papírra. Igen ám, de mit? Szépirodalom? Olyan fennkölt, nem igaz? Értékes… Már-már értékesebbnek tűnik minden más zsánernél. Nos… Ha így gondolod, akkor lehet, hogy érdemes több szempontból is megvizsgálni a tényeket.

Álltál már könyvesboltban sorba? Persze hogy álltál. Bele szoktál nézni mások kosarába? Ne titkold! Mit látsz? Mindenkiében szépirodalmi remekművek sorakoznak? Nyilván nem. Ahogy mondani szokás, a kereslet határozza meg a kínálatot, de a mai világban az a helyzet, hogy mindenre van kereslet. A jó hír az, hogy ez a te malmodra hajtja a vizet, akár meséket akarsz írni, akár szakácskönyvet, akár szépirodalmat. Nem mondom, hogy egy író kizárólag egy zsánerben tud írni, de azt sem, hogy mindegyikben. Szerintem maximum háromban. Nem valószínű, hogy ugyanolyan jól ír valaki sci-fit, krimit, romantikust, és az ég tudja még, hogy mit. Jómagam romantikus-erotikus regényeket írok, de jelent meg mesekönyvem, szakácskönyvem, vagy éppen katonai albumom is. Hogy is van ez akkor?

Az egyes zsánerek különböznek egymástól, de például a mesekönyvemnek is volt üzenete, pszichológiája, lélektana és tanulsága. A katonai album nem légből kapott dolog volt, szorosan összefüggött az egyik regényemmel, tehát azt sem tekinthetjük kicsapongásnak, csakúgy, ahogy a szakácskönyvet sem, hiszen az abban elkészített ételek mind szerepeltek a regényeimben, a szereplőim vacsorája vagy éppen ebédje volt. Szóval megdönthetetlenül vallom, hogy egy író nem tud mindent jól írni. Sőt, tovább megyek, az, aki regényt ír, valószínűleg újságíróként nem állná meg a helyét. És fordítva sem. Persze ismerünk újságírókból lett regényírókat, de alapjában véve teljesen más műfajokról beszélünk.

Ha te esetleg újságíró vagy, akkor alap, hogy lényegre törően, tárgyilagosan írj. Ha regényt akarsz írni, akkor ez kevés lesz. Amennyiben romantikus, habos-babos sztorikat vetsz papírra, nem biztos, hogy képes vagy arra a feszültségkeltésre, amit egy thriller vagy egy krimi megkíván. Ha ismeretterjesztő műveid vannak, nem biztos, hogy a földhözragadt énedet el tudod engedni, és simán lepötyögsz egy sci-fit. Egyáltalán nem. Az, hogy valaki tud írni, nem jelenti azt, hogy bármit megír.

Egyszer volt egy kedves megkeresésem. Egy ismerős megkért, hogy mivel én úgyis írok, írjak meg egy pályázatot. Szelíden elmagyaráztam, hogy a kettő köszönőviszonyban sincs, de éreztem, hogy megsértődött. Persze neki az írás egyszerűen csak írás, de mint már említettem, ehhez a fizikális jelenlét a legkevesebb.

Vannak olyan művek is, amelyekben elmosódnak a határok. A kedves romantikus sztoriba a szerző belesző egy kis krimit, sőt, már-már thrillert is. E regények besorolása elég nehézkes, főképp, hogy minden olvasó mást talál majd meg a műben. Valakire a szerelmi jelenetek hatnak majd, másra a krimi része… Tehát olykor vegyíthetjük a dolgokat, de úgy vélem, egy író mindig tisztában van vele, hogy ő miben is jó. Tájleírásban? Párbeszédben? Elbeszélésben? Karakterépítésben? Feszültségkeltésben? Egy kicsit mindegyikhez kell érteni, de tudnod kell, mi a te fő csapásirányod.

Nem csak azt kell tudni, mit írj, hanem azt is, hogy azon belül mi a legerősebb fegyvered. Jómagam például mindig ódzkodtam a tájleírástól, számtalanszor közöltem a szerkesztőmmel, hogy tőlem ilyet ne is kérjen, mert képtelen vagyok rá. Aztán egyszer elutaztam Szardíniára, és megírtam a nyári könyvemet, A szárd sziklát. Nem okozott nehézséget a tájról írni, mert valójában benyomásokról, érzésekről írtam. A szerkesztőm felhívott, és azt mondta: „Te nekem soha többet ne merd azt mondani, hogy nem tudsz tájat írni!” Pedig nem tudok. A mai napig nem megy. Azt hiszem, én akkor tanultam meg, hogy nekem mindent az érzékeimre hagyatkozva kell megírnom. Ha akkor nem látom Szardíniát, vagy nem közvetlenül az utazás után írom le a benyomásaimat, ha nem lett volna olyan gyönyörű az a bizonyos szikla, hogy elbőgtem magam…, ha nem éreztem volna azt, hogy ezt minden embernek látnia kell… Nos, akkor valószínűleg a felét sem tudtam volna visszaadni mindannak, amit láttam.

Erre azért tértem ki, mert az arányokat mindig meg kell tartanod, attól függően, hogy mit írsz. Hiába vetsz papírra romantikus-erotikus történetet, a sztori nem szólhat arról, hogy csak szeretkeznek és búgnak a szereplőid, mint a galambok. Nem helyezheted őket légüres térbe. Le kell írni a környezetet is, és ez, ha beszippant a történet, iszonyú nehéz tud lenni.

Tipp! Ha nem megy, hogy jegyezd le, milyen például a szoba, ahol a szereplők tartózkodnak, nyisd meg a netet, keress egy házat, annak egy szobáját, és mutasd be azt. Ennél már csak az a jobb, ha az utazásaid során meglátogatott helyszínekből, hotelszobákból vagy apartmanokból inspirálódsz. Tudod már, hogy miért, mert megtanultuk. Nemcsak az asztalra fogsz emlékezni, meg arra, hogy nyikorgott az ágy, hanem arra is, hogy reggel besütött-e a nap, vagy milyen illat volt, amikor először beléptél az ajtón. Virágos, friss? Ételszag? Ócska lakásillatosító? Ahogy egyszer valaki megtanított: „Első benyomást sohasem lehet másodszor szerezni!” És nagyon fontos, hogy az első benyomásaidat mindig fel fogod használni később. Fel fogod, mert az adja meg az alapot, amit azzal a hellyel kapcsolatban érzel. Mindig figyelj ezekre a benyomásokra. Ha nem akarsz jegyzetelni, akkor gyorsan mondd fel hangrögzítőre. Három mondat elég. Például: „Nehezen nyílik az ajtó, és olyan barátságtalan az apartman. Koszosnak érzem, pedig tiszta. Olyan illat van, mintha kristálycukor lenne szétszórva.” Felmondtál három mondatot, de akár két oldalt is tudsz majd belőle írni, mert az egyik emlékből fog jönni a következő. Beugrik majd, hogy azért nyílt nehezen az ajtó, mert a küszöb fel volt ázva egy régi vihar miatt, hogy azért tűnt barátságtalannak a szoba, mert sötét volt és nem sütött be a nap, azért tűnt koszosnak, mert a bútorok nem voltak modernek, és azért éreztél cukorszagot, mert az előszoba egybenyílt a konyhával.

Tehát visszatérve a fejezetünkhöz… Mit írj? Mihez van kedved? Mi érdekel? Milyen filmeket szeretsz? Nagy valószínűséggel az író olyat ír, amit nézni vagy olvasni is szeret. Egy ideig. De ez titok. Egy idő után már biztos nem olvas olyat, amilyet ő maga ír. Én például már a legritkább esetben olvasok romantikus könyveket, viszont tinédzserként ezek és a versek keltették fel az érdeklődésemet az olvasás iránt. Változunk, és ezt el kell fogadnunk. De nemcsak az évekkel változunk, hanem a kedvünk is befolyásolhatja, mit akarunk csinálni. Lehet, hogy annyira beszippant a szereplők mindent elsöprő szerelme, hogy végig rózsaszín buborékban lebegsz velük együtt, míg máskor jobban bele tudsz mélyedni egy tragédiába, vagy egy humoros részbe. Ez még nem jelenti azt, hogy holnaptól más zsánerben írsz.

Úgy érzem, a szépirodalomra külön ki kell térnünk, hiszen a fejezet elején is megígértem, hogy így lesz. Sajnos a mai magyar piacon gyakran csak a szépirodalmi szerzőket ismerik el. Ez ne szegje kedvedet! Ne próbálkozz csak ezért a szépirodalommal! A szórakoztató irodalom nevében benne van minden. Nem csak tanulási szándékkal olvasunk, úgy, ahogy filmekből sem csak a dokumentumfilmeket nézzük meg. Miért alakult ez mégis így? A magyar könyves szakma miért veti ki magából az olvasók által elismert szerzőket? Választ vársz, ugye? Fogalmam sincs. De a jó hír, hogy ez téged nem is kell hogy érdekeljen, mert van egy olyan érzésem, hogy nem akarsz szépirodalmat írni, ugyanis ott különválik a szakmai és az olvasói elismerés. Bár sok éve írok, és ismerem a kortársaimat, de van, hogy olyan íróról vagy díjazott művéről olvasok egy cikkben, akiről soha életemben nem hallottam, miközben rengeteg olyan kortársam van, akik iszonyú magas példányszámú eladással büszkélkedhetnek, ergo sokkal többen olvassák őket. Te is ezért írj! Azért, mert örömet szerez neked, és azért, hogy a könyvek eladásával örömet szerezz másoknak. Az első a lelkedet ápolja, a másik a bankszámládat. Bárhova is jutsz el az írással, sose legyen célod a különböző díjak bezsebelése. Hidd el, semmit sem ér. Rendelkezem párral, de csak az visz előrébb, amit az olvasóktól kapsz. Márpedig olyan független díj egy van: a jutalékod, amit az eladások után szerzel. Most megleptelek? Ez nem túl pátoszi, igaz? Pedig, ha meg is élsz majd az írásból, akkor megérted, miért nyilatkozom így. Minden csak csinnadratta, nagyzolás és vetítés… Kivéve az eladott könyvet. Az tisztán matek, és a valóságot mutatja.

Szóval mit szeretsz olvasni? Fogadjunk, olyasmit akarsz írni is. Ez teljesen rendben van. Ne feledd, élvezned kell, amit csinálsz! Ha nem élvezed, rossz lesz! Persze attól, hogy élvezed, még ugyanúgy lehet rossz…

FELADAT

Nézz végig a könyvespolcodon, hogy milyen könyveid vannak! Melyik kötethez áll a legközelebb az, amiben te gondolkodsz? Ha megtaláltad, akkor válaszolj őszintén! Nagyon hasonlít a kettő? Ha igen, az baj.

• Ugye nem azt akarod megírni még egyszer, amit már más megírt?

• Melyik zsánerbe sorolod azt, amit meg akarsz írni?

Hogy kezdjem el?

Ez az a kérdés, amit rendszerint feltesznek nekem azok, akik könyvet szeretnének kiadni. Bevallom, furcsállom, hogy aki írni akar, az miért bizonytalankodik ezen a szinten. Mivel bennem sosem fogalmazódott meg ez a kérdés, nem is tudtam rá másként tekinteni, csak technikai megközelítéssel, ezért általában elkezdtem sorolni: „Két lehetőséged van. Vagy belecsapsz a közepébe, vagy a kályhától indulsz, és sorról sorra építed fel.” És akkor jött a következő pofon. Ugyanaz a kérdés: „Jó, de hogy kezdjem el?” Én pedig megértettem, hogy az illető nem technikailag nem tudja, miként lásson hozzá, hanem egyszerűen nem tudja szavakká formálni a gondolatait. Mint egy tanuló, aki leblokkol felelet közben, és hiába van minden a fejében, az nem jön ki a száján.

Először ugye van az ötlet. Megírom ezt vagy azt. Na, ez is valami, de szögezzük le, attól, hogy van egy ötleted, mit szeretnél megírni, még fényévekre vagy attól, hogy meg is írd. Mert ugye meg kellene nyerni a lottó ötöst is, de valahogy mégsem sikerül. Sajnos sokan azt hiszik, hogy a munka oroszlánrésze kitalálni, hogy mit írj. Csak a magam nevében tudok nyilatkozni, nyilván ahány író, annyi vélemény, de nálam konkrétan ez a „mit írjak” dolog fejlövésszerűen jön. Azt hiszem, öt másodpercnél tovább nem gondolkodom azon, hogy milyen sztorit vessek papírra. Szóval, ha itt tartasz, akkor sehol sem tartasz. Tudom, ez rossz hír, de ez az igazság. A jó hír azonban az, hogy megvan az első lépés. Talán kicsike, de minden egy első lépéssel indul, úgyhogy fel a fejjel!

Itt jöttem rá, hogy nem lehet senkit sem megtanítani írni. Ahogy régen mondták a tanárok: „Súgni is csak annak lehet, aki tud valamit.” És ez milyen igaz, mert iskolás koromban számtalanszor megpróbáltunk segíteni egymásnak, de az, aki nem tanult, csak hülyeségeket, oda nem illő szavakat olvasott le a szánkról. Tehát megtanítani valakit jól írni szerintem akkor lehet, ha van tehetsége. Ha az nincs, vért izzadva eljuthat oda, hogy megjelenik egy műve, de nem fogja bekebelezni az olvasót. És ebben az a legrosszabb, hogy nem lehet megmondani, miért nem. Hiszen jól van megírva. Alapos. Választékos. Mégsem fut be.

A legfontosabb dolog az olvasás. Az, aki nem olvas, valószínűleg tényleg bajban van azzal, hogyan is kezdje el az írást. Ha forgatja az irodalmi műveket, akkor csak egy kicsit alaposabban kell megfigyelnie egy-egy mű első bekezdését. Nem is kell többet. Onnantól menni fog magától. Tehát egyszerűen fogalmazva, ha írni akarsz, akkor olvass! Ez nem jelenti azt, hogy utána nekiülsz, és pont ugyanabban a stílusban alkotsz, mint amit utoljára olvastál. Emlékszel? Beszéltem a saját stílusról. Nos, ez még nem az a fejezet, csak gondoltam, nem árt újra felhívnom a figyelmedet rá, hogy a sikeredhez az egyik eszköz a saját hangod és stílusod lesz. Az tesz egyedivé.

Tehát visszatérve az eredeti kérdéshez, tegyük fel, hogy gyermekkorod óta olvasol, már megtaláltad a kedvenc íródat is, vannak számodra kedves művek, s ha bemész egy könyvesboltba, tudod, melyik részlegen keresgélj, mi való neked. Szinte biztos, hogy ugyanolyan zsánerben akarsz írni. Nyugodj meg, ez most nem volt ironikus, ez teljesen rendben van. Hogy kezdődnek ezek a regények? Mit figyelj meg?

• Egy mesélő beszéli el a történetet, vagy maga a szereplő E/1-ben? (Remélem, tudod, mi az az E/1! Egyes szám első személy. Tehát ÉN!) Ebben az esetben mindig úgy van megírva a regény, mintha az író maga lenne a szereplő, és vele történnének az események. Ebből adódik a második kérdés.

• Jelen időben játszódik? Ha E/1-es, akkor valószínűleg igen. Persze, ha emlékképekről van szó, vagy valamilyen leírásról, átválthat múlt időre a fogalmazás, de alapjában véve ilyenkor mindent úgy fogalmaz a szerző, mintha az abban a másodpercben zajlana.

• Egy hosszú leírással indul, vagy párbeszéddel? Ha párbeszéddel, akkor valószínűleg „in medias res”, biztos tanultad irodalomból, vagyis a durr bele a közepébe módszert alkalmazza a szerző.

Itt el is érkeztünk egy fontos szabályhoz, ami összefügg a „hogyan kezdjem” kérdéssel. Egy tanácsom van, de azt fogadd meg! Úgy kezdd, hogy ne hagyja abba az olvasó!

Vannak emberek, akik összeszorított szájjal, kínkeservvel, de csak azért is végigolvasnak egy könyvet, ha már elkezdték, de szerencsére egyre többen vannak azok, akik nem sok időt adnak a lapoknak. Pontosabban az írónak. Ilyen vagyok én is. Ha az első húsz oldalon nem fog meg valami, akkor már be is csuktam. Tehát, ha egy szép napsütéses reggelen indul a cselekmény, és te három oldalon keresztül azt írod, miként csillan meg a napfény az üvegen, vagy mennyire szépen táncolva gőzölög a kávé, az olvasó agyvérzést fog kapni, és úgy felidegesíted, hogy inkább másik regény után nyúl. Ez nem azt jelenti, hogy le kell mondanod a részletek megírásáról. Ellenkezőleg. Hiszen az egyik előző fejezetben pont erről beszéltünk. A lényeg az egyensúlyon van. Kicsit ebből, kicsit abból. Ha leírással indítasz, tűzz bele egy izgalmas, figyelemfelkeltő párbeszédet vagy monológot. Ha belecsapsz a közepébe, akkor néha lazítsd fel egy-egy leíró résszel. És sose feledd az ok-okozat összefüggést. Már az elejétől tisztán kell hogy lásson az olvasó, kivéve persze, ha krimiről van szó, és a feszültségkeltés a lényeg. A romantikus regényekben ki kell bontakozniuk a karaktereknek, és ezt a szereplő első színre lépésétől építeni kell!

Ha nem akarsz a közepébe csapni, de unalmas leírással sem indítanál, akkor kezdd a karakterrel. Találj ki bármit, amivel külsőleg vagy belsőleg bemutathatod. Ez meg kell hogy fogja az olvasót. Ha nem fogja meg, akkor van egy rossz hírem… Nem lesz jó a könyved… Hogy miért? Az egy másik fejezet lesz.

Szóval például álljon egy tükör előtt, nézzen végig magán, míg te szépen leírod, mit is lát. Magas termet, izmos váll, feszes bőr, csontos arc, kék szem… stb., stb. És mivel az ember ismeri magát, nyilván nem bámulja a tükörképét csak úgy, dolgozz bele valami izgalmas részt. Néha tűnjön fel egy-egy emlékkép. Amint éppen megcsókol valakit, vagy megüt… Lop, csal, hazudik, boldog és szerelmes… Bármi… De olyasmi legyen, ami meghatározza a személyiségét, és ami kihatással lesz az egész könyvre, és persze aminek a részleteit az olvasó egyelőre nem ismeri. Egy gyermekkori trauma, egy vágyálom, egy kudarc, egy betegség, vagy csak simán önimádat. Néhány dolgot soroltam fel, de a lehetőségek tárháza végtelen. Pontos receptet senki sem fog adni, én sem. Attól lesz a te könyved, hogy te találod ki.

Technikailag már tudod, mire figyelj, a szavakat pedig neked kell lepötyögnöd. Ne bonyolítsd túl, mindig az egyenes út a legjobb út. Jó pár oldalt kell majd megírnod; nem szerencsés, ha már az elején keresgélni kell a fonalat. Tehát attól, hogy egyszerűen indul egy sztori, még lehet jó, és hathat az olvasóra.

Nos… Ha nem is rágtam a szádba, miként indítsd el életed első könyvét, kóstolót azért kaptál belőle, és hidd el, ez épp elég. Ha leülsz majd írni, azt fogod mondani: „Ez nem jó! Hülyeség, így nem kezdhetem! Így egyik könyv sem kezdődik!” És ez a lényeg! A tiednek nem is úgy kell kezdődnie, ahogy a másik tucatnak. Ha valami szokatlan, arra odafigyelnek. Az írás szabályai azért jók, mert folyton újra lehet őket alkotni. Azért vannak, hogy néha áthágjuk. Persze nem a helyesírási szabályokra gondolok, de ezt nyilván tudod.

Egy regény kezdetére sokan úgy gondolnak, mint egyfajta bemelegítő gyakorlatra. Az olvasó lassan ismerkedik az író stílusával, a szereplőkkel, az alaphelyzettel. Felveszi a ritmust, ami egyre szaporább lesz, hogy majd egy csúcsjelenetben teljesedjen ki.

Talán hiba, de én másként nézek egy regény kezdetére. Szerintem az első soroknak hatalmuk van. El lehet velük azt is érni, hogy az olvasó azonnal összecsukja a könyvet, de azt is, hogy éjszakába nyúlóan falja azt. Beszéltünk már az első benyomásról, szerintem a regény kezdete is az.

Ha figyelemfelkeltően kezdődik egy kötet, akkor hiába akadnak később kissé visszafogottabb vagy lassabb folyású fejezetek, az olvasónak valószínűleg eszébe sem lesz már félredobni a történetet. Ha azonban siváran kezdődik, szemrebbenés nélkül meg tud tőle szabadulni.

Amikor azt mondod egy írónak, hogy „ó, olyan vontatottan indult…”, akkor általában az rá a válasz, hogy igen, de később nagyon jó lesz. El kell fogadni, hogy az olvasó nemcsak később akar szórakozni, hanem már a könyv elejétől.

Tehát a kezdést nem lehet félvállról venni, és legyintve azt mondani, hogy majd utána jön csak az izgi rész. Mindent bele már az elején!

És jöjjön a feladat! Ha követed az instrukciókat, és visszaolvasod majd, amit írtál, te is érezni fogod, hogy beszippant-e. Persze, minden emberre más hat. Éppen ezért nem fogalmaztam úgy, hogy „tetszik-e”. Nem. Nem kell hogy tetsszen, csak szippantson be. A cél az legyen, hogy továbbolvasásra ösztönözz.

FELADAT

Tegyük félre a regényt, amin dolgozol. Ne azon kísérletezzünk! Hozok egy alapszituációt, kicsit visszatérve a fejezetbeli témához.

• Alapszituáció: Egy félmeztelen férfi áll a fürdőszobai tükör előtt. A saját arcképét nézi, miközben azon mereng, hogyan ölt meg két órával ezelőtt egy embert.

• Két oldalt szentelj neki! Bármivel kiszínezheted, bárki lehet az, akit megölt. Múltbéli szerető, egy betörő, régi ellenség… A lényeg, hogy megpróbáld úgy adagolni az alapinformációkat és a feszültséget, hogy közben bemutatod a szereplődet.

• Egy kérésem van: derüljön ki, hogy hogy hívják őt, hány éves, valamint hogy éppen melyik ország, melyik városában van.

• Tudom, most azt gondolod, hogy ezt nehéz lesz egy monológba belerejteni, meg egyébként is, hogy illene oda. Hiszen az ember nem ismételgeti magának a korát, és nem mantrázza a nevét. Vagy igen? A te döntésed. A te döntésed, ugyanis senki sem mondta, hogy nem merenghet úgy a múlton, hogy azt például ne párbeszédként idézze fel magában. Látod, hogy nincs szabály?

• Most, hogy kellőképpen összezavartalak, engedd, hogy leülepedjen. Olvasd el még egyszer, meg fogod érteni. Keverheted a jelent a múlttal. Döntsd el, egy mindent látó, kívülálló elbeszélő vagy-e, vagy a tükör előtti férfi. Eszerint írj!

• Tudatosítsd magadban, hogy most kezdődik a regény. A későbbiek majd mind ebből a kezdőjelenetből erednek, vagy ide térnek vissza.

Tartalom

Előszó

Miért írsz?

Mit írjak?

Hogy kezdjem el?

E/1, vagy kívülálló mesélő?

Központban a cselekmény, vagy központban a karakter?

Cselekményszál

Vázlat vagy intuíció?

Kutatómunka

Társadalmi problémák a könyvben

Könyv vagy film?

A tárgyilagos és az emocionális írás

Ösztönözz a továbbolvasásra!

Divat az irodalomban

A könyv borítója, a ruha

A cím

Fülszöveg

Szinopszis

A kézirat formázása, beküldése

Piszkos anyagiak

Miként lesz a kéziratból könyv?

Marketing

A brand

Összefoglaló

Utószó