Baróthy Borbála

Piper

részlet

© Baróthy Borbála, 2025

Borítótervező: Chris Covers

Korrektor: Palczer-Aschenbrenner Eti

Tördelés: Hermann Gábor

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

ISBN 978 615 02 3676 6

1. fejezet

Az ujjammal megérintettem az összes, felső sorban lévő ásványt, majd a tengerzöld színű aventurinnál álltam meg és a tenyerembe vettem. A fejemben azonnal megjelentek a szavak, amelyekre alkalmazható ez a csinos apróság. Szívproblémák, stressz, alvás, anyagcsere és még egy csomó mindenre jó, már ha az ember hisz az ilyesmiben. A kezem összezárult az apró ásvány körül, majd kibámultam a szobám ablakán, ahol ugyanaz a látvány fogadott, mint bármelyik másik nap. Ősz volt. A levelek többsége már besárgult vagy barnás árnyalatot kezdett ölteni. Fornwall azok közé a kisvárosok közé tartozott, ahol évközben a lakosságon kívül egy lélek sem tartózkodik, nyáron azonban elözönlötték a turisták. Amiatt a hatalmas édesvízi tó miatt van, amelynek egyes részein gyönyörű, lagúnaszerű mélyedések találhatóak. Lent, a városban legalább nyáron és tavasszal szép idő volt. Mi azonban egy kisebbfajta hegy tetején éltünk, az erdő mellett. Különös módon az év szinte minden napján köd vette körül az erdőt és a házunkat. Néha sűrűbb, néha kevésbé, de mindig ott volt. Igazság szerint szerettem a faházunkat. Aprónak és unalmasnak tűnt kívülről, amolyan sima erdei kunyhónak. Ám ha belépett az ember, úgy érezte magát, hogy egy manó és egy tündér közös lakásában van vendégségben. Nem is beszélve arról a rengeteg szobáról, amely helyet kapott szerény otthonunkban. Háromemeletes volt a ház. A legalsó szintet kizárólag nagyi használta, ritkán jártam le. Becsuktam a naplómat és visszatettem az ágyam alá. Lementem a lépcsőn, közben a kezem végigcsúsztattam a fa korláton.

− Piper, ide adnád kérlek, a mezei juhar tápoldatát? – kérdezte a nagymamám, szemeit le sem véve az előtte egy cserépben álló, narancssárga levelű Bonsai fácskáról.

− Persze – feleltem, és odamentem a polchoz.

A növényes szekrénynek egy hatalmas, sok-sok polcos bútordarabot hívtunk, amely rogyásig tele volt pakolva tápoldatokkal, növényvédő szerekkel, magvakkal és minden ilyesmivel.

− Ez is megvan – állt föl nagyi, és boldogan, csípőre tett kézzel nézett rám.

A nagymamám hihetetlenül jól tartotta magát. Egykor napszőke haja már megfakult ugyan, és sok-sok ősz hajszál tarkította, a vonásai azonban még mindig szépek voltak, zöld szeme ragyogott. A ráncok pedig még nem igazán érték utol. Gondolom ezek miatt nézték nem is egyszer az anyukámnak, aki egyébként nagyon hasonlított rá. Legalábbis a képen, amelyet nagyi adott a szüleimről, ezt láttam. Pontosabban a szüleimről és a bátyámról. Autóbalesetben haltak meg, elvileg. Gyakorlatilag fogalmam sincs. Nem voltam a kocsiban, nagyi azt mesélte, hogy egy üzleti útra indultak, engem pedig itt hagytak nála, mert én még kicsi voltam. Még beszélni se beszéltem. Emlékképeim pedig nincsenek róluk.

− Kérsz egy teát? – kérdezte nagyi, én pedig bólintottam.

Nagyi egy valamit még nagyobb csodaszernek tekintett az ásványoknál, mégpedig a teát. Szomorú vagy? Igyál egy gyümölcsteát. Hasi fájdalmak gyötörnek? Van egy remek tea recept erre! Nem megy a matek? Készítek neked egy finom teát, attól majd biztosan megérted a képleteket. A vicc az volt, hogy a legtöbb esetben tényleg működött, de gondolom ez annak is köszönhető, hogy így lettem nevelve. Gyógynövények és az ezotéria világában. A konyhánk úgy nézett ki, mintha nagyi egy varázsital kifejlesztésén ügyködne éppen. Fűszerek és növények lógtak le a falról, barna madzaggal összekötözve. Minden külön üvegcsében és dobozban tárolva, felcímkézve. A házban folyton tea és fűszer illat terjengett. Mindenhol tálakra pakolt terméseket lehetett fölfedezni a házban, az adott szezonnak megfelelően. Volt egy könyvtárszobánk az emeleten, telis-tele régebbnél régebbi könyvekkel. A kandallónk előtt a két házikedvencünk várt ránk, vagyis Rozmaring, az alig egy éves keverék kutya, mellette pedig Tacca, az éjfekete cica nyújtózott el a szőnyegen.

− Tessék, kincsem! – ült le mellém a kanapéra nagyi, és a kezembe adott egy bögre gőzölgő teát.

Megkavartam az ezüstkanállal a piros színű löttyöt. Sosem használtunk filtert. Nagyi szerint teljességgel megdöbbentő, hogy egyesek azt hiszik, a teafilterrel helyettesíteni tudják az igazi növények ízét és gyógyhatásait.

− Köszi – mosolyogtam rá, majd lassan belekortyoltam a jól megszokott, erdei gyümölcs ízű, forró löttybe.

− Volt időd átgondolni a jelentkezést? – sandított rám a csészéje mögül, mire sóhajtottam.

− Nagyi, tudod, hogy ki szeretnék hagyni egy évet. Át kell gondolnom, mihez akarok kezdeni.

− Nem bánnád meg a bölcsészkart. Az passzol leginkább hozzád – noszogatott nagyi, mire sóhajtottam.

Az az igazság, hogy még én sem tudtam, mit szeretnék kezdeni az életemmel. Ellentétben Lucyval, a legjobb barátnőmmel, aki a Michigani Egyetemre megy, és engem is próbált fűzni egész nyáron, hogy adjam be a jelentkezést.

− Elviszed majd Rozmaringot megsétáltatni, ugye? – adta fel végül nagyi a némaságom hallatán.

A kutyusom a neve említésére fölkapta a fejét és nagy, kérlelő szemeket meresztett rám.

− Persze – bólintottam, erre Rozmaring megnyugodva hajtotta vissza a fejét két tappancsa közé. – Fölhívom Lucyt majd, hogy elkísér-e.

− Ha gondolod, itt alhat nálunk – nézett rám nagyi, a saját teáját kevergetve –, nemrég kezdődött el az iskola, amíg nincs olyan nagyon sok tanulnivalótok, használjátok ki!

− Rendben, majd megkérdezem – bólintottam halványan elmosolyodva a gondolaton, hogy nagyi igazán jófej tud lenni, miközben tovább ittam a teámat.

Amint az utolsó kortyot is kiittam, megcsörgettem Lucyt, aki persze azonnal belement a pizsama partiba.

− Igazán kérvényezhetnétek a városvezetéstől, hogy legalább a domb közepéig jöjjön a busz és ne kelljen megmászni az embernek az egész hegyet – méltatlankodott Lucy sokadszorra, amikor kipirult arccal megérkezett hozzánk.

− Gyere be, meg kell keresnem a kabátomat! – mondtam és szándékosan figyelmen kívül hagytam a rosszallását.

A hosszú, szögegyenes ében fekete haja, barna bőre és sötétkék szeme teljességgel különbözött az én színeimtől. Az én bőröm valahol a fal és egy vámpír színe között helyezkedett el, természetétől fogva hullámos hajamat pedig nem lehetett meghatározni, hogy milyen színű. Olyan barnás-vöröses-szőkés „színű” volt, ha a nap kiszívta, melírozott hatást keltett. Ja, és a szemem. A szemem fakó volt. Fakó szürkés-kékes, ha egyáltalán van ilyen szín.

Az egyik fotelben megtaláltam a piros kabátomat. Magamra kaptam, és a biztonság kedvéért a pórázt is a kezembe vettem. Mindig így szoktam, ám még szinte soha nem volt rá szükség, mert Rozmaring rendkívül szófogadó kutya és az erdőnkbe pedig nem igen jár senki rajtunk kívül. Leszámítva azt a pár gombászt a szezonban.

− Akkor majd jövünk, szia, nagyi! – köszöntem.

Odaszóltam Rozmaringnak, aki azonnal felpattant, és követett minket ki, a zöldre festett kapun. A kapun túl már az erdő várt minket. Egyenesen egy kitaposott úton kellett menni a kedvenc ösvényünkhöz, amelyet már mind a hárman jól ismertünk.

− Van már ötleted, miben jössz a téli bálra? – kérdezte Lucy.

− A téli bálra? Te jó ég, Lucy! Hol van az még?

− Nem lehet elég korán kiválasztani a ruhát. Ez az utolsó évünk, Piper, olyan benyomást kell tennünk, hogy örökre emlékezzenek ránk vagy legalábbis sokáig emlegessék – elgondolkodó arcot vágott, aztán grimaszolt egyet. – Emlékszel, tavaly mennyire félrelőttünk a ruhát illetően? – rázkódott meg, ahogy megjelentek lelki szemei előtt a melléfogásunk.

− Te hoztad szóba – vontam meg a vállam.

− Igen, de csak azért, hogy idén ezt elkerüljük.

− Jól van, majd… majd gondolkozom rajta. Körbenézek a neten, megnézem pár környékbeli városnak a ruhaszalonját. Egyébként, ha azt akarod, hogy egyedi legyen, nem tudom, hogy egy ruhaboltban mennyire járunk sikerrel.

− Arra gondolsz, hogy varratnunk kellene? – vonta össze sötét szemöldökét elgondolkodva.

− Nem tudom. Talán vagy esetleg… rendelhetnénk a netről is.

− Na, nem. Én nem bízom a véletlenre.

− Én már rengetegszer rendeltem online. Sőt, azt a kék strandruhámat, tudod, amihez megy a csíkos kalapom, na azt is úgy rendeltem.

− Oké, de azért itt nagyobb a kockázat, mint egy strandruhánál. Ez a téli bál! Majdnem olyan jelentőséggel bír, mint a végzősök bálja. Sőt, ha jobban belegondolok, ezt sokkal jobban várom, mint az év végi bált, ott ugyanis csak mi leszünk. Itt viszont az alsósok is irigykedhetnek majd.

− Rendben, akkor még gondolkozom rajta – adtam meg magam.

Az egyik dolog, amiben Lucyval teljes mértékben megegyezett a véleményünk, az a ruhák és a bálok. Meg néha a pasik, de az már bonyolultabb dolog. Befordultunk az ösvényen, és így már tényleg az erdőben voltunk. A sűrű ködnek köszönhetően alig egy-két méterre láttam előre. Rozmaring, habár már ezerszer járt ugyanezen az útvonalon, olyan lelkesen szaglászott, mintha most sétálnánk erre először. Az erdőnek már igazi őszies hangulata volt. Föld, falevél és termés illata keringett a levegőben.

− Még mindig nem értem, hogy vagy képes itt egyedül sétáltatni a kutyát. Baromi ijesztő.

− Már megszoktam – vontam vállat. – Meg amúgy is, lent pórázra kellene tennem az autók meg az emberek miatt. Erre egy lélek sem jár.

− És ez téged kicsit sem nyugtalanít?

− Nem kifejezetten – csóváltam a fejemet.

Egyetlen dolog, amelyben különbözünk. Lucy szerette a napsütést, a meleget, a nagy virágos réteket és a nyüzsgést. Engem kifejezetten a vihar, az eső, és a villámlás vidított fel. Legalább annyira szerettem egyedül lenni, mint Lucyval. A gallyak ropogtak a lábunk alatt és odaértünk az erdőnek ahhoz a részéhez, ahol négy irányba ágazott az út. Általában az egyenes ösvényt szoktam választani, mert az pont elég séta Rozmaringnak, de én se leszek hullafáradt a végére. A kutyusom hátranézett ránk, nagy, kíváncsi szemekkel.

− Arra! – mutattam neki, a közvetlenül előttünk lévő ösvényre, ő pedig megindult egyenesen.

Némán tettük meg a következő negyedórát. Egyszer csak Lucy megtorpant.

− Ő meg mit csinál? – intett a fejével Rozmaring felé, aki egy balra ágazó ösvény előtt állt, és meredten nézett a köddel borított nyílásba.

− Fogalmam sincs, valamiért mindig arra akar menni, mikor ezen az úton jövünk – vontam meg a vállam, lazaságot színlelve, ám a tarkómon hirtelen még hidegebbnek éreztem a levegőt.

Egy halvány emlék kúszott az agyamba, amelyről nem tudtam, hogy ténylegesen megtörtént, vagy csak álmodtam. Nem is igazán emlék volt, inkább egy… érzés. Hideget és félelmet éreztem mindig, amikor erre a pontra értünk az erdőben, ám mivel magam is nevetségesnek tartottam a dolgot, így nem akartam elmondani Lucynak, mert biztosan bolondnak nézne.

− Rozmaring! – szóltam a kutyámnak, de nem reagált. – Rozmaring! – emeltem fel a hangom, mire rám nézett. – Erre megyünk! – intettem a fejemmel a jobb oldalon nyúló ösvényre, a kutyám pedig – ahogy az lenni szokott – azonnal megfordult és gyors léptekkel ment a másik ösvény felé.

Mire hazaértünk már kezdett sötétedni és a sétálástól éhes is lettem. Belépve a házba csodálatosan finom illatok csapták meg az orromat, amely azt jelentette, hogy nagyi már készíti a vacsorát.

− Ezért szeretek hozzátok jönni! – szagolt bele mélyen a levegőbe Lucy. – Otthon ilyet nem érezni. Anyám csak a mirelit lasagnét képes elkészíteni, és néha még azt is elrontja – legyintett grimaszolva.

− Ez hihetetlen, de hát azt csak be kell tenni a sütőbe – nevettem fel.

− Ez az! – szegezte nekem a mutatóujját, én pedig nevetve megráztam a fejem.

A vacsora azonban tényleg finom volt. Kucsmagombás rántotta madársalátával, paradicsomszószos pirítóssal és szamócabóléval. Nagyi egyik specialitása.

Az esténk további része természetesen pontosan ugyanúgy telt, ahogyan minden alkalom, amikor Lucy nálunk aludt. Háromnegyed óráig tanakodunk, hogy milyen filmet nézzünk. Aztán kiválasztunk egyet és mire végignézzük, nagyi már aludt, ezért le tudtunk surranni a konyhába, hogy a – nem is annyira titkos – dugirekeszből elővegyünk pár egészségtelen rágcsálnivalót, aztán visszasurranjunk és kiválasszunk még egy vagy két filmet, amelyet az este folyamán megnézünk. Ez rendszerint addig tartott, amíg az egyikünk be nem aludt a film közepén. Akkor az, aki ébren maradt, elrakja a laptopot, a hangfalakat és a rágcsás tálat. Ezúttal Lucy aludt el a Dűne második részén, amit már csak azért sem értettem, mert a filmet ő maga választotta, kifejezetten Timothée Chalamet miatt. Kikapcsoltam a filmet és elpakoltam a maradék csipszet. A kifli alakú holdat láttam a szobám ablakából. A fénye egy sugárban bevilágított a padlóra. Nem tudok fénynél aludni. Egy egészen kicsinél sem, ezért az oldalamra fordultam, és belefúrtam a fejem a párnáim közé, a takarót pedig egészen a fülemig felhúztam. Sosem voltam jó alvó. Ami azt illeti, néha előfordul, hogy egyszerűen nem tudok elaludni éjszaka. Egyetlenegy másodpercre sem és mire észbe kapok, már reggel fél nyolc van. Nagyi sokféle gyógynövénnyel és ásvánnyal próbálkozott helyrehozni az insomniámat, de úgy tűnt, semmi sem segít. Amit persze személyes kudarcnak élt meg. Az egy-két órás forgolódás jónak számított, de persze voltak olyan aranyat érő napok, amikor az alvás szinte olyan könnyen ment, mint egy normális embernek. Szerencsére ez is egy ilyen este volt.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

Plusz fejezet: Meglepetés részek Damien szemszögéből

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License