Óvó néni

meséi

Gulyás Lajosné

Járdán Mátyás és Járdánné Liga Erikaillusztrációival

Gulyás Lajosné

Óvó néni

Meséi

© Gulyás Lajosné 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének

közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-946-7

Borító: Járdán Mátyás és Járdánné Liga Erika

Szerkesztés és korrektúra: A. M. Summer (Mirkó Ágnes)

Grafikus: Járdán Mátyás és Járdánné Liga Erika

Tördelés és grafikai utómunka: Bakó Lilla

Kiadja a HELMA kiadó 2025. 06. 01.

A könyvek megvásárolhatóak többféle formátumbana HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

Gulyás Lajosné

Óvó néni

Meséi

Járdán Mátyás és Járdánné Liga Erika

illusztrációival

HELMA Kiadó 2025

Hol volt, hol nem volt, nem is olyan ré-gen történt, amit most elmesélek. A Ti-sza folyó akkor is olyan szép volt, mint most. A tündérrózsa fehér szirmai mél-tóságteljesen feküdtek a víz felszínén. A sárga fátyolka foltokban virágszőnye-get borított a vén folyóra. Lenn a mély-ben, a víz alatt született egy halacska. Szép fényes pikkelyei voltak, ezért a szü-lei Tükörpontynak nevezték el. Tükör-ponty – kíváncsi természetű halacska lé-vén – egyszer azt mondta az anyukájának:

Úsztak, úsztak a vízipókkal a Tisza fo-lyó medrében. Megcsodálták a beszű-rődő napfény sugaraiban megcsillanó kavicsokat. Egyszer aztán szembe jött velük egy idegen halacska.

– Szerbusz! – szólította meg a világjá-ró halacska.

– Tükörponty vagyok. Hát te ki vagy?

– Keszeg vagyok. Az anyukám édes Keszegemnek hív. – Világot látni me-gyünk, nincs kedved velünk jönni?

– De igen. Menjünk! – válaszolta Keszeg.

– Édesanyám! Úgy szeretnék elmenni világot látni!

– Menj csak, drága kis halacskám. De arra kér-lek, vidd magaddal a vízipókot is.

A világjáró Tükörponty

Továbbmentek, mendegéltek. Tükörponty, Vízipók és Keszeg. Megcsodálták a békalencse vízbe nyúló szálait. Találkoztak egy újabb idegen halacskával.

– Szerbusz! – szólította meg a világjáró halacska.

– Tükörponty vagyok. Hát te ki vagy?

– Harcsa vagyok.

– Az anyukám kicsi Harcsámnak hív.

– Világot látni megyünk. Nincs kedved velünk jönni?

– De igen. Menjünk! – válaszolta a kicsi harcsa. Azzal továbbmentek: Tükör-ponty, Vízipók, Keszeg és Harcsa.

Egyszer csak árnyék borult rájuk.

A halak királya, Süllő épp a fejük fö-lött úszott.

– Mit kerestek erre? – szólt félelme-tes hangon. – Szeretem a kis halakat! Reggelire hármat ettem belőlük!

– nevetett Süllő.

– Ide, ide, gyorsan! – kiáltott egy hang a folyómeder széle felől.

Tükörponty, Vízipók, Keszeg és Harcsa nem gondolkodtak sokat, úsztak, úsztak, ahogy csak bírtak a hang irányába, a rejteket adó nádas felé, ahová a jól megtermett Süllő már nem merészkedik.

– Most megúsztátok, de találkozunk még! – mondta Süllő, azzal elúszott.

– Édesanyám! – kiáltotta Tükörponty. Boldogan ölelték meg egymást.

– De jó, hogy látlak! Honnan tudtad, hogy itt vagyok?

– Drága kis világjáró halacskám! Nem ok nélkül kértem, hogy vidd ma-gaddal Vízipókot. Tudod, a vízipók hálót sző. Pókfonalat húz maga után. Már reggel elmentél, gondoltam, megkereslek, hogy megkérdezzem, nem éheztél-e meg a világjárásban, mert készen van az ebéd. Így hát elindultam a pókfonal mentén. Úgy látom, éppen jókor érkeztem.

– Tudod, én már nem is akarok világot látni. Már eleget láttam – suttogta