Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

Egy nap a parton, 2020

99 gondolat a szerelemről, 2020

Április út, 2021

365 gondolat a boldog(abb) élethez, 2021

Apró bolt a sétányon (Újrakezdők 1.), 2022

Árnyas kávézó a szomszédban (Újrakezdők 2.), 2023

Fehér vitorlás a kikötőben (Újrakezdők 3.), 2023

© Hidasi Judit, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-38-1

Anyáinknak.

A történet egy kitalált, Balaton-parti kisvárosban játszódik.
A szereplők és a város is a szerző fantáziájának szüleménye.

Előszó

Zsuzsa már akkor tudta, hogy baj van, amikor a lánya még be sem lépett az ajtón. Mint mindig, most is korán kelt, sebtében összedobott magának egy kávét, és előkészített egy szelet kenyeret, ha a gyerek éhes lenne, akkor rátesz egy kis felvágottat vagy sajtot. Esetleg süthetne mellé egy tojást is. Ezen még tanakodott egy kicsit.

Ahogy a konyhában kavargatta a forró feketét, elmélázva nézett ki az ablakon.

Ma is meleg lesz, gondolta, aztán felállt, és töltött magának egy pohár vizet. Amikor meghallotta a lépcsőház ajtajának csapódását, ránézett az órára a konyha falán. Majdnem reggel hét. Sokáig tartott a buli.

Közelebb lépett a bejárati ajtóhoz, hogy hallja a gyereket. Mint minden anya, szinte már a lépések tempójából és hangjából következtetni tudott arra, hogy érzi magát egy szem csemetéje. Most úgy hallotta, a lány szipog, és minden lépcsőfokon megáll. Talán erőt gyűjt, hogy benyisson, talán igyekszik úgy tenni, mint aki nem ivott meg jó pár pohár bort a banketten. Biztos volt benne, hogy mint minden tini, az ő lánya is felöntött a garatra a ballagás alkalmából, de csak reménykedett benne, hogy nem lesz nagyon rosszul. Két nap múlva megy a repülő, sok még a dolguk addig. A gondolat, hogy a hétvége nagy része pakolással és búcsúzkodással fog telni, olyan fájdalmasan érintette Zsuzsát, hogy inkább elhessegette.

– Foglalkozzunk inkább azzal, hogy most miért sírdogál a gyerek a lépcsőházban – mormolta maga elé, aztán visszaült a lakótelepi apró konyha asztalához.

Arra azonban nem számított, hogy ez nemcsak néhány csepp könny, hanem teljes kiborulás. A lánya ugyanis dagadtra bőgött szemmel, teljesen összetörve érkezett meg az év bulijáról.

Amikor Évi belépett a lakásba, és lerúgta a cipőjét, azonnal a konyhába ment, hogy igyon egy pohár vizet. Közben az elkenődött sminkjét igyekezte felitatni egy papír zsebkendővel.

Zsuzsa egy pillanatra elmélázott. Próbált visszaemlékezni, mikor adta a gyerek kezébe először a fekete szemceruzát, amit a kislány azonnal használni kezdett.

Persze csak ő látta kicsinek, valójában már gimnazista nagylány volt, különben szó sem lehetett volna sminkelésről. De arra határozottan emlékezett, hogy ő vette neki az első fekete szemceruzát, amibe a lány azonnal bele is szeretett, jó párat elkoptatott azóta, és már egy ideje a saját zsebpénzéből vette az utánpótlást.

Nem vette észre az anyját, miközben igyekezett halkan elővenni egy vizespoharat. Zsuzsa az ajtó mögötti kisszéken ült, és csöndesen nézte a lányát. Mint az elmúlt napokban olyan sokszor, még mindig nem volt biztos benne, hogy jó ötlet volt-e megszervezni az amerikai utat a testvéréhez.

Ahogy a lány a mosogatónál szipogott, olyan kicsinek és törékenynek tűnt, hogy Zsuzsának összeszorult a szíve.

– Ne kapjál frászt, de itt ülök – szólalt meg nyugodt hangján.

– Anya, jézusom! – ugrott egy aprót Éva. – Nem vettelek észre.

– Tudom, azért szóltam.

A lány arcán megjelent egy grimasz, ami lehetett csalódásé, fáradtságé, de szomorúságé is. Vagy talán mindhárom egyben. De az anyai szív pontosan tudta, hogy a lány leginkább szomorú.

– Történt valami? – Igyekezett a legpuhább és legkedvesebb hangján megszólítani a kisírt szemű gyereket.

– Természetesen történt. – Éva leült az anyja mellé a konyhaasztalhoz. Hatalmasat sóhajtott, de valahogy nem akaródzott elkezdenie a mesélést. Zsuzsa ismerte ezt a fajta nehézséget. Tudta, hogy ilyenkor a gyerekeknek segítségre, mankóra van szükségük. Kérdésekre, amik megnyitják a történetet, amiktől megered a nyelv.

Zsuzsa összehúzott szemmel nézett a lány dzsekijére.

– Ez kié? – kérdezte.

– Tamásé – felelte szomorúan a lány.

– Ki másé lenne? – mondta az anya, inkább magának. – Hát ez a baj.

Nem volt számára újdonság, hogy a lánya reménytelenül szerelmes a fiúba, aki a leghelyesebb és a leggazdagabb volt az iskolában. A fiúba, akitől minden anya óvná a lányát. Pimasz volt, sportos, nagy dumás, és elképesztően sármos, már tinédzserként is. Zsuzsa régóta ismerte, tanította a gimnáziumban, pontosabban csak próbálta, mert a fiú rendszeresen lógott. Megtehette. Tudta, hogy bármilyen zűrbe keveredik is, a befolyásos szülei kihúzzák a bajból.

Könnyű lett volna ennyivel elintézni, de abban a fiúban tényleg volt valami. A helyes pofikája mögött volt ugyanis ész. Különben Évát sem érdekelte volna. Márpedig nagyon is érdekelte. Zsuzsa olykor elnézte őket a gimnázium folyosóján, és azt hitte, talán működhet. Talán van egy közös fejezet az életükben. Minden szülő azt szeretné, hogy a gyermeke boldog legyen. Zsuzsa is azt szerette volna, ha a lányát nem érik csalódások, ha az első igazi szerelem beteljesedik. De az élet nem egy romantikus regény.

Sejteni lehetett, hogy Tamás majd egy gazdag lányt vesz feleségül, ugyanúgy, ahogy az apja. Valószínűleg lehúz néhány évet a családi vállalkozásban, lesz néhány elkényeztetett kölyke, és boldogan él, amíg meg nem hal. Nem pedig egy nála szegényebb lány mellett köt majd ki.

Klasszikus történet arról, mennyire határozza meg az életünket, hogy milyen körülmények közt növünk fel. Nem könnyű lecke megtanulni, hol van a helyünk a társadalmi ranglétrán. Zsuzsa épp ezektől akarta megóvni a lányát. Ezektől a csalódásoktól. Jól ismerte a típust. A jóképű, balatoni srác, akinek sohasem kell lehajolnia egy forintért sem az utcán, mindent készen kap. Az egész életét. Ahhoz persze valószínűleg nem lesz elég bátor, hogy változtasson a kényelmes életén.

– Nincs ebben semmi váratlan, tudtam, hogy nehéz lesz a búcsúzás, csak… nem gondoltam, hogy hajnalban még belefutok Tamásba – mondta szomorúan a lány.

Zsuzsa gyomra egy pillanatra összeugrott. Ezek szerint még nehezebb lesz ez a hétvége a pakolással és a búcsúzkodással. Reménykedett benne, hogy ez a két részeg tini nem valami bokorban végezte a Balaton partján.

– Sajnálom! Tudom, hogy most nem könnyű, de gondolj arra, hogy holnapután ilyenkor már egy óceán választ el ettől a fiútól.

A lány szemét elfutották a könnyek.

– Hát pont ez az, anya… onnan esélyem sincs bármit is csinálni… – csattant fel dühösen.

– Mire gondolsz?

– Arra, hogy ha itt lennék, talán észrevenné, hogy szeretem, és talán…

– Talán mi? – Zsuzsa hangja szigorú lett. Nem akarta, hogy a lánya légvárakat építsen. – Talán akkor megszeret?

– Igen! – vágta rá dacosan Éva.

– Ezt felejtsd el! – legyintett az anyja. – A magunkfajta nem keveredik az ő köreikkel!

A lánya sértetten és dühösen nézett rá. Zsuzsa pontosan tudta, mi rejlik a kemény tekintet mögött. Ismerte. Olyan volt, mint ő. A történelem ismétli önmagát. De ezúttal másként lesznek a dolgok. Majd ő tesz róla. Nem fogja hagyni, hogy a lánya tönkretegye az életét egy álom miatt, ami nem válik valóra.

– Miért? Milyenek az ő köreik? – kérdezte Éva.

– Ne csinálj úgy, mintha nem értenéd – felelte szigorúan az anyja.

– Persze, mi szegények vagyunk, ők meg gazdagok.

– Igen.

A lány felállt az asztaltól, és a mosogatóba tette a poharát.

– Én nem hiszem, hogy ennyire egyszerű szabályok szerint működik az élet – dörmögte maga elé.

– Pedig nyugodtan elhiheted – vágta rá az anyja, és idegesen a hajába túrt. – Vannak a szegények és vannak a gazdagok. Te sajnos az előbbi csoportba tartozol. Nagy szerencse, hogy most van lehetőséged ezen változtatni.

– Ne gondold, hogy hálátlan vagyok – mondta a lány. – Csak kimerültem.

Évának nem volt kedve vitázni. Fáradt volt, és fájt a szíve. Vágyakozott a barátai után, szeretett volna Nóri és Gabi nyakába borulni, tervezni a nyarat és meglesni Tamást a parton, titokban ácsingózni utána, lopva bámulni, ahogy valaki mással van együtt. Pontosan tudta, hogy semmi esélye sincs a fiúnál, mégis úgy érezte, azzal, hogy hétfőn Amerikába utazik, ez a nulla esély is még inkább lenullázódik. Boldognak kellett volna lennie, hiszen élete utazása előtt állt, de ő nem ezt érezte. Azt érezte, inkább maradna. De ezt sohasem vallotta volna be az anyjának, aki hosszú hónapokig spórolt, és megvont magától mindent, hogy a tanári fizetésből teljen a repülőjegyre. A lány pontosan tudta, milyen áldozatokat hozott azért, hogy neki jó legyen. Hogy el tudjon utazni.

Magán tartotta a dzsekit, amit korábban a fiútól kapott a parton, és elindult a szobája felé.

– Lefekszem – mondta az anyjának. – Fáradt vagyok.

– Rendben – válaszolta beletörődve Zsuzsa.

Azt látta a legokosabbnak, ha hagyja a gyereket aludni. Talán ha felébred, kialussza ezt az élményt, és továbbhalad a helyes úton, azon, ami a fényes jövője felé vezet, Amerikába.

Lehetősége volt egy idegen országban megtanulni a nyelvet, és még annyi mindent!

Az élet ott várt rá, nem itt. A jövőjében megannyi kaland és izgalom várta, nem pedig egy összetört szív egy helyi, gazdag ficsúr miatt.

Nem, az ő lánya nem lesz nyomorult egy férfi miatt, aki nem látja a saját értékeit.

Az ő lánya Amerikába megy. És boldog lesz.

Zsuzsa

2022. augusztus 23.

Balatonfalu

Nem ez volt az első év, hogy azt éreztem, rettentően gyorsan telik az idő. Szinte el sem kezdődött a nyár, de már olyan meleg volt, hogy hőgutát kaptam, mire lesétáltam reggelente a Lady Lavenderbe. Pörögtek a napok, én pedig csak kapkodtam a fejemet.

Persze az idei szezon sok minden miatt különbözött az előzőektől. Húsz év után hazatért a lányom, rátalált a nagy szerelem, és a barátai drámájába szinte ugyanúgy belecsöppentem én is, mintha még a gimnáziumban lennénk.

Mintha nem telt volna el húsz év, ezek a lányok pedig ugyanolyan cserfesek és szertelenek voltak, mint régen. Legalábbis nekem úgy tűnt. Meg úgy, mintha az egész nyár egyetlen hétből állt volna.

Hétfőn megérkezett a meleg, a hosszú napok és a turisták, a hét közepére mindenki elfáradt, és már alig várta, hogy vége legyen az egésznek. A nyár vége pedig olyan volt, akár egy hetekig tartó vasárnap. Lustán teltek a napok, és legszívesebben csak feküdtünk volna a parton, nyugtatva az élményekkel teli agyunkat és a munkától sajgó izmainkat.

A tavasztól őszig nyitva tartó boltok és üzletek még örültek a vénasszonyok nyarának, de ilyenkor már inkább nyűg a mosoly, nehezen jönnek a válaszok az érdeklődő kérdésekre. Ilyenkor már forgó szemek, nagy sóhajok kísérik a „megnézem, van-e még” mondatokat.

Augusztus közepe felé már múlik a nyár eleji lelkesedés. Aki sok pénzt keresett az elmúlt időszakban, szinte ki sem nyit, inkább a Balatonban úszkál és vendégeket fogad. Ugyanakkor már messziről felismerhető az a kereskedő, akinek rossz szezonja volt.

Mint minden évben, ők pánikkal az arcukon igyekeztek kihozni a hónap végéből, amit tudtak. Általában arról voltak felismerhetőek, hogy még mindig nagyon kedvesek a vevőkkel, előszeretettel adnak kedvezményt, és szinte bármilyen alkuba belemennek, csak fogyjon már el az idénre rendelt készlet.

Szerencsére, ha helyi kereskedőkkel, hazai gyártókkal dolgozol, akkor kevesebbet kell aggódnod emiatt. Annyi áru érkezik, amennyit megrendelsz, kis tételben, gondosan elkészítve. Nem marad a nyakadon, mert minden darab neked készül, nem készletre, és nem jár le a szavatossága, mert felhalmoztál egy csomó dolgot, miközben a kutyának sem kell. A manufaktúrák és a kézművesek egyedi darabokat készítenek neked, és hálásak azért, hogy szereted az árujukat.

Amikor évekkel ezelőtt kitaláltam, hogy ajándékboltot nyitok, középpontban a levendulával, egy dolgot sohasem tévesztettem szem elől: nem fogok kínai tucatárut felhalmozni, és mindig lesz időm a beszállítóimra. Figyelni fogom a készletet, és nem árulok semmi olyat, aminek a minőségével nem vagyok megelégedve.

A sétányon sokan legyintettek az ötletemre, és voltak olyanok, akik kinevettek amiatt, hogy nem akarok engedni a minőségből. „Mit foglalkozol a turistákkal? Úgysem látod őket többet!”

De én úgy gondoltam, ez nem igaz. Én úgy gondoltam, ha megszeretik a boltomat, visszajönnek majd. Éppen amiatt, mert tudják, nálam mindig kifogástalan minőséget vásárolhatnak.

Bár még bőven volt mit eladnom a Lady Lavenderben, mire megjön az ősz, az biztos, hogy ez az év azért maradt emlékezetes, mert más volt, mint a többi. Azért, mert a lányom hazatért, és itthon is maradt. Bár úgy tűnt, kettőnk közül inkább engem foglalkoztatott a kérdés, hogy ez a maradás hogyan lesz a jövőben.

Évi mostanában nem tervezett meg semmit előre. Csak úgy élt, bele a világba, várta, hogy mit hoz az élet. Azt hiszem, igyekezett kiélvezni azt a fajta szabadságot, ami nem adatott meg neki. A sodródás szabadságát. Azt, hogy nem kellett terveznie, és nem kellett beszámolnia sem senkinek.

– Nem tudom, hogy meddig maradok! – kiabált le az emeleti fürdőszobából.

– Nem úgy értettem, hogy ma, hanem általában – helyesbítettem a korábban feltett kérdést. – És ne kiabálj, ráérünk megbeszélni.

– Anya, fogalmam sincs, hogy mi lesz, mondtam már! – kiáltott le ismét.

Az üzlet könyvelését néztem át, és örömmel konstatáltam, hogy jól állunk, a lányom patinás rendben tartott minden elszámolást és minden bejövő számlát. Ezt szóvá is tettem.

– Egyébként nagyon precíz vagy! – kiabáltam most én.

– Köszi, tudod, John üvöltött, ha a galériában nem stimmelt valami, így ezt már jó pár éve megtanultam. A könyveléssel nem szabad viccelni. Bár tegyük hozzá, hogy az itteni rendszer egy hangyányit bonyolultabb, mint az amerikai. – Leszaladt a lépcsőn, és belenézett a laptopba a vállam fölött. – Ezek az adók, hallod! Botrány.

Valami egészen finom illat lengett a nyomában, és nem csak a frissen mosott hajának az illata volt. Hanem valami gyümölcsös, citrusos.

– Nekem mondod? – reflektáltam az adóval kapcsolatos megjegyzésére.

– Igaz. – Megrázta nedves haját, így a kis helységet friss citromillat lengte be. Most már éreztem.

– Mi van, eleged lett a levendulából?

– Egy kicsit igen – nevetett. – Az összes pórusomból árad, néha nem árt egy kis változatosság – mondta, aztán futólag megérintette a karomat. – De ugye nem bánod, hogy vettem magamnak egy sampont?

– Dehogy! A te hajad… – Végignéztem a gyerekemen. Határozottan jól állt neki a barnaság és a boldogság. – Meg sem érdemli ez a pasas… – vigyorogtam.

– Ami azt illeti, szerintem nagyon is – válaszolt álmodozva.

– Tudom… Csak vicceltem. Tudod, hogy kedvelem Tamást.

– Szóval kirúgsz a boltból? – kérdezte vigyorogva.

Megráztam a fejemet.

– Dehogy! Csak azt kérdeztem, van-e valami terved az őszre. Szeptember végéig jó idő lesz, de aztán nem marad ilyen klíma az emeleten. Tavaly én is visszaköltöztem a lakásba szeptember végén. Most még nagyon meleg van a panelban, de éjszaka már elviselhető. Néha.

Éva egyik lábáról a másikra állt. A fehér tornacipőt csak most vettem észre rajta. Imádom a gyerekemet, de néha rettenetesen öltözködik.

– Nem tudnál egyszer normális cipőt felvenni a nyári ruhához? – kérdeztem tettetett bosszúsággal.

– Jaj, hagyjál már! Magas sarkúban fáj a lábam. Hordtam eleget, elhiheted.

– Jó, jó. Szóval, visszatérve a lakásra. Nem azt mondom, hogy költözz össze Tamással, de nem ártana elgondolkodni, hogy mi lesz. Beszéltetek már ezekről a dolgokról? Úgy értem, a jövőről…

Elmélázva meredt maga elé egy darabig. Aztán megrázta a fejét. Abban a pillanatban ugyanis az emlegetett férfi kiabált fel a földszintről. Évi arcán pedig, már ha ez egyáltalán lehetséges, még inkább földöntúli boldogság terült szét.

– Hahó, van itt valaki?

– Megyek! – trillázta a gyerekem, és már szaladt is lefelé.

– Nem fejeztük be ezt a beszélgetést! – kiabáltam utána.

Ezek ketten úgy viselkedtek, mint a tinédzserek. Mintha most élték volna meg a régen elmulasztott szerelmüket. Valamilyen okos szakember biztos megmagyarázná ezt, bár nem biztos, hogy egyáltalán szükség van rá.

A lányom boldog volt, én pedig úgy éreztem, hogy Tamásnál jó kezekben van a szíve. A megérzéseim jókat súgtak. Ráadásul ragadós volt a boldogságuk, szerettem a közelükben lenni. Könnyedén viselték a szerelmüket, mintha mindig is egymásra vártak volna. Talán, ha húsz évvel korábban esnek egymás karjába, nem maradtak volna együtt. Most viszont nagyon úgy tűnt, hogy két felnőtt és érett ember kapcsolatának vagyunk szemtanúi. Ezt pedig jó volt nézni.

2012. május 12.

New York

Hallottam, amikor Évi hajnalban kiosont a lakásból. Megszoktam már, amióta itt voltam, hogy minden reggel elment friss bagelért, és talán azt is sejtette, hogy az elutazásom napján elég stresszes leszek, és korán fogok kelni. Korábban, mint általában. De tapintatos volt, nem zajongott annak ellenére, hogy már elmúlt fél hét.

Nagyon halkan öltözködött, puha léptekkel távozott a pékségbe, és ha nem lettem volna ébren, nem is keltettek volna fel ezek a tapintatos mozdulatok. Talán volt rutinja abban, hogy ne csapjon zajt a jelenlétével.

Volt egy olyan érzésem, hogy egyébként is minden reggel elmegy friss péksüteményért, nem csak az én kedvemért kelt fel.

A vendégszoba szemben volt a bejárati ajtóval, így bármilyen halkan is igyekezett kisurranni, minden reggel észrevettem. Nem mintha túl mélyen aludtam volna. Utolsó reggel volt, az elutazásom napja. Öt napja vendégeskedtem már Éva és John lakásában, pontosabban John lakásában, ahol a lányom is évek óta élt.

A házigazda egyetemi körúton volt, és bár nagyon szerettem volna megismerni, valahogy pont úgy időzítette az utazását, hogy nem találkoztunk.

Nagyon sajnálja – ezt üzente.

Mondjuk, hogy elhittem. Mondjuk, hogy nem zavart nagyon. Mondjuk, hogy valójában örültem, hogy hosszú évek után a lányom végre hajlandó volt fogadni engem, lett pénzem az utazásra, és nem is volt olyan nagy baj, hogy John, aki egy szót sem beszél magyarul, elment. Annyira pedig ismertem Évát, hogy nagyon zavarta volna, ha John kimarad a beszélgetésekből.

Így is, ha bármikor szóba került a férfi, akivel majdnem öt éve élt együtt, Éva azonnal kihúzta magát, mélázva meredt a semmibe, és inkább volt tétova, mint magabiztos.

Mivel majdnem három év telt el az előző utazásom óta, és Évinek esze ágában sem volt hazajönni, az egész látogatás egy kicsit egymás körbetáncolása volt. Mintha kerülgettünk volna bizonyos témákat, és egy kicsit egymást is. Az az őszinteség, amivel felneveltem, most tőlem is idegen volt. Az anyai ösztöneim azt súgták, hogy a gyerekem nincs kész mély beszélgetésekre, és öt nap alatt nem is volt lehetőségem ezeket elkezdeni. Így erre az öt napra félretettem az egyébként szabad szellememet és a nagy számat. A békesség kedvéért.

Ez a nő, aki most a lányához jött vendégségbe, még nekem is idegen volt. Finomkodó, minden helyzetben kedves és óvatos. Más voltam. Mert muszáj volt. Ez a lány, ez a vékony, ideges nő, aki minden hangosabb zajra összerezzent, mintha nem is Éva lett volna.

Neki pedig egy kicsit én voltam idegen, bármennyire is próbáltam a legkedvesebb hangomat megütni, nem tudott rám hangolódni. Ez jó pár kínos percet okozott az ottlétem alatt. A hosszú évek folyamán sohasem éreztem, hogy elveszítettem a lányomat.

Most először azonban nagyon is. Néha nem tudtam, ki ez az elmélázó, karikás szemű valaki, aki legyint, ha a párkapcsolatára vonatkozó kérdéseket teszek fel. Hálás voltam minden napért, minden programért és szervezésért, amit a lányom azért tett, hogy jól sikerüljön az utazás. Úgy éreztem, ha most valami rosszul sül el, még távolabb sodródunk egymástól.

Pedig így sem voltunk közel. Nehezen fogadtam el a döntését, hogy ebben a távoli országban él, és itt keresi a boldogságot, pedig akár haza is jöhetne.

Amikor annak idején elengedtem a testvéremhez, nem szerepelt a terveimben, hogy ilyen sokáig marad. De jól érezte magát, tetszett neki az amerikai életforma, és úgy éreztem, egy kicsit menekül a balatoni kisvárosból, a lakótelepi konyhából, az anyja irányítása alól. Más akart lenni, meg akart változni, és ehhez itt talált gyökereket, itt látta a megoldást és a kiteljesedést.

De vajon tényleg boldog volt?

Töltöttem magamnak egy kávét a konyhában, és leültem az ablak mellé, hogy utoljára még élvezzem a kilátást.

Más volt, mint otthon. De a más nem feltétlenül jobb. Csak más. Az ember eltelik az élményekkel, élvezi, hogy az élet változatos.

– Te már ébren vagy? – lépett be az ajtón egy csomag friss péksüteménnyel a lányom.

– Igen, nem tudtam aludni. Azt hiszem, a repülés miatt is izgulok.

– Sajnálom – sóhajtott. – Reméltem, hogy ki tudod pihenni magad, mielőtt nekivágunk az utazásnak. Mármint ki a reptérre – jött zavarba.

– Akkor nem jössz velem? – kérdeztem, kicsit kínosan nevetve. Fel sem merült, hogy velem tart, csak igyekeztem oldani a hangulatot.

De ő nem nevetett. Lehajtotta a fejét, és ismét egy nagyot sóhajtott.

– Kérlek, anya, ezt most ne csináld!

Vágott a hangja, mint a borotva. A szeme pedig szikrákat szórt. Ennyire azért nem mondtam rosszat. De mint az elmúlt napokban gyakran, úgy most is azt tapasztaltam, hogy a jó hangulat, az egymás iránti kedvesség csak egy hajszálon függ. Titkok és ki nem mondott szavak feszültsége lengett körbe bennünket. Minden percben. És igen, ettől féltem, hogy egy rossz mondat borít mindent.

– Mit ne csináljak? – vágtam vissza én is hozzá hasonlóan feszülten.

– Ne kezdd el a mártírt játszani…

– Eszemben sem volt – túrtam a hajamba. – Semmi mögöttes nem volt a mondandómban. Poénnak szántam.

– Aha, ja.

Megráztam a fejemet.

– Lehetne, hogy nem rontjuk el az utolsó reggelt? Megreggelizhetnénk nyugodtan? – csattant fel ismét.

– Nem értem, mi bajod. Itt ülök, és békésen kávézom. Esetleg csatlakozhatnál.

Megeresztettem egy mosolyt is. Már amennyi telt tőlem. Nem akartam vele veszekedni, de a fenébe is! Mégiscsak én vagyok az anyja! Ne beszéljen úgy velem, mint akit a seggéből rángatott ki! De moderáltam magam.

Azon a héten már sokadjára. Lett volna bőven mondandóm és kritikám, de nem akartam én lenni a fanyalgó rokon, aki megérkezik Amerikába, és úgy érzi, beleszólhat mindenbe.

Valójában úgy láttam, Évi komolyan gondolja ezt a kapcsolatot. De anyai lelkem nehezen viselte, hogy teljesen ki van neki szolgáltatva egy idegen országban, millió kilométernyire a családjától. És nem voltam benne biztos, hogy van terve arra az esetre, ha mégsem működne.

Féltem, hogy azt hiszi, már nem tartozik oda, ahol én vagyok. Féltem, hogy a köztünk mindig is létező láthatatlan szeretetzsinór már elszakadt. Ugyanakkor reménykedtem benne, hogy tudja, nálam mindig lesz helye. Bármikor hazajöhet.

Ezt azonban nem mondhattam ki, mert félreértette volna. Ha ezt kimondom, azt hiszi, hogy megbukott az életével, és lehajtott fejjel kell hazakullognia.

Csendben néztem, ahogy kivesz egy tiszta tányért a szekrényből, és ráhalmozza a péksüteményeket. Ezúttal tényleg kitett magáért, több áfonyás muffin, fánk és bagel is került a tányérra, amit aztán letett elém az asztalra. Csodálatosan néztek ki, nem is akartam ellenállni.

Éva magának is töltött egy kávét, aztán leült velem szemben. Nem tudom, hogy éhes volt-e, vagy csak megnyugodott, de úgy tűnt, leengedte a pajzsát.

– Egy óra múlva ráérünk elindulni, még ha nagy dugóba kerülünk, akkor is idejében kiérünk a reptérre – mondta.

– Nem aggódom, tudom, hogy mindent alaposan megterveztél. Ahogy mindig – feleltem bátorítóan.

Néztem a kezét, miközben apró darabokat csipegetett a süteményből, és eszembe jutott, hogy gyerekkorában milyen jó étvágya volt. Most szinte alig eszik, le is fogyott, azonnal észrevettem, ahogy érkezéskor megöleltem a váróban. De mint annyi mindent az öt nap alatt, ezt sem tettem szóvá.

– Nagyon köszönöm, hogy vendégül láttál, jól éreztem magam – mondtam puhán, és a karjára tettem a kezemet. A szemében végtelen szomorúság tükröződött.

– Én is – válaszolta. – Gyorsan eltelt az idő.

– Hát, ez mindig ilyen, ha jól mulatsz! – nevettem széttárt karral. De ő nem nevetett. Szomorú szeme az ablakon túli nagyvárost kémlelte. – Mi a baj, kicsim? – kérdeztem gyengéden. Már nem akartam finomkodó lenni. Féltem, hogy fontos mondatok maradnak kimondatlanul, én pedig úgy megyek el, hogy segítségre lett volna szüksége.

– Semmi, illetve… – tétovázott. – Azt hittem, könnyebben fogom viselni, hogy elmégy. Valójában én sem aludtam túl jól. Azt gondoltam, hogy teljes az életem. De azt hiszem, most szembesültem vele, hogy valami hiányzik. Józan ésszel nem felfogható, hogy mi, hiszen megvan mindenem.

Nem akartam közbeszólni, mert boldog voltam, hogy végre őszintén kezdtünk el beszélgetni.

– Tudod, néha megcsípem a karom, hogy milyen szerencsés vagyok. Én, Évi, a balatoni kislány, aki elment Amerikába, és megtalálta a boldogságot, egy luxuslakásban él egy jóképű férfival, és egy galériában dolgozik olyan művészekkel, akiket megismerni olyan, mint egy álom. És mégis… mindezek ellenére is, néha úgy érzem, hogy ez nem teljes. Valami mindig hiányzik.

Igyekeztem nem belekapaszkodni ebbe a gondolatba és azonnal rávágni: gyere haza! Ha itt neked nem jó, gyere haza, és kész. De valójában ismertem őt, pontosan tudtam, hogy soha semmit nem ad fel. Csak a legvégén. Vagy még akkor sem.

– Azt mondják, hogy lehetsz boldog máshol, de az otthonod mindig hiányozni fog – mondtam óvatosan.

Nagyot sóhajtott.

– Ez egy furcsa világ. Látszólag mindenki kedves veled, egy bizonyos szintig. De valójában mindig idegen maradsz. Az első generációs bevándorlók mind ezt mondják. Talán a gyerekeink már máshogy éreznek majd.

Felkaptam a fejemet.

– Ezt tervezitek? Gyereket?

– Isten ments! John és az apaság? Jesszus… kizárt! – Hatalmasat harapott a muffinba.

A gyors tiltakozása feltűnő volt. Nem került szóba közöttünk a gyerekkérdés. Szinte soha. Még érintőlegesen sem.

– És te? Te sem akarsz gyerekeket?

– Anyukám, ha egy olyan férfival élsz, aki ezt élből elutasítja, te sem dédelgeted a gondolatot.

– Nem ezt kérdeztem…

– Nem gondolkodom ezen – zárta le határozottan a témát.

Felemeltem a kezemet, így jelezvén, hogy nem faggatom tovább. Megkavartam a kávémat, és ellenőriztem a telefonomat. Még háromnegyed óránk volt indulásig.

– Mindent összepakoltál? – kérdezte.

– Persze, tudod milyen vagyok. Már tegnap kész volt a csomagom. Nem kell kijönnöd velem, ha nem akarsz, gondolom, van dolgod a galériában.

– Természetesen elkísérlek – mondta halkan, aztán megint elszomorodott. Mintha könnyek szöktek volna a szemébe. Összeszorult a gyomrom. Nem akartam tovább visszatartani azt a mondatot, ami egész héten kikívánkozott belőlem.

– Tudod, hogy bármikor hazajöhetsz.

– Az kéne még! – vágta rá azonnal, és felállt, mint aki menekül. Gyors mozdulatokkal nekiállt leszedni az asztalt. – Egyelőre itt van dolgom.

– Ülj le egy kicsit! – mondtam határozottan. – Mondandóm van.

Nem ellenkezett. Pont úgy ültünk ott, mint régen a lakótelepi konyhában. És pont úgy is éreztem magam. Beszélnem kellett a fejével. Mindegy, hogy már elmúlt tizenkettő, akkor is. Mivel már csak óráink voltak hátra a közösen eltöltött időből, nem akartam tovább játszani az óvatos anyát.

Úgy éreztem, eljött az ideje, hogy elmondjam, mit gondolok.

– Tudom, hogy nem adsz fel semmit, és tudom, hogy hűséges vagy azokhoz, akiket szeretsz. Nem fordítasz hátat, ezt tőlem örökölted. Viszont néha nem bűn feladni, tudod? Néha az embernek saját magát kell a legjobban szeretnie. Ha ezt megérted, már nem fogsz lelkiismeret-furdalást érezni amiatt, hogy a te életedben te vagy a legfontosabb. Megérted majd, hogy olykor kell egy kis egészséges önzés. Mert különben nem lehetsz igazán boldog.

Vártam a csípős visszavágást, de az nem jött. Csak egy halk sóhaj.

Ott, abban a pillanatban éreztem, hogy még nem áll készen rá. Még el kell vesznie ebben az életben, mielőtt magára találhatna. Bármennyire fájt is a szívem érte, tudtam, ez az ő élete. Az ő döntései. Várom otthon, ha jönni akar. És meglátogatom majd, ha kéri.

– Bárhogy is alakuljanak a napjaid, ne zárj ki az életedből!

Csak ennyit mondtam. Aztán felálltam az asztaltól, és kivettem még egy muffint a kosárból. Ismertem őt jól. De nem menthettem meg a döntéseitől. Azt neki magának kellett megtennie.