GARY BRAVER

A HÍVŐK

Budapest, 2021

A mű eredeti címe:

Gary Braver: Tunnel Vision

Copyright © 2011 by Gary Braver

Fordította: Róbert Pál

Magyar kiadás © 2021 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Borító: The One c. könyv alapján © Ebury Publishing
© Lettero Kiadó

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5921-42-1 (epub)

ISBN 978-615-5921-43-8 (mobi)

Hiszek Uram! Légy segítségül az én hitetlenségemnek.
Márk 9:24

(Károli Gáspár fordítása)

ELSŐ RÉSZ

PROLÓGUS

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN
Plymouth, Massachusetts

Karen Wells éppen a számítógép előtt ült a Jordan Kórház sürgősségi ügyeletén, amikor néhány perccel hajnali három előtt megszólalt a telefon. Egy rohammentőből érkezett a hívás, jelezve, hogy hamarosan megérkeznek egy ismeretlen személyazonosságú, ötven év körüli férfival. Életveszélyes állapotban volt, leállt a szíve. Karen riasztotta az ügyeletes orvost, dr. Brian Kennedyt és a két rezidenst. Előkészítették a műtőt.

Ettől a riasztástól eltekintve az éjszakai ügyelet addig meglepően nyugalmasnak bizonyult. Ahhoz képest, hogy kellemes, tavaszi szombat este volt, csak kisebb sérüléseket kellett ellátniuk. Volt egy gyógyszer-túladagolásuk, egy kificamított boka meg egy idős asszony heveny hasmenéssel. Két héttel korábban, egy ugyanilyen szombat este a sürgősségi leginkább a pokol tornácára emlékeztetett: zsúfolásig volt betegekkel, visító csecsemőktől a hangosan nyögő nyugdíjasokig. Most meg olyan csend volt, hogy Karen már-már rosszul érezte magát. A beérkező szívesnek szerencséje van, gondolta, semmi sem vonja el az orvosok és a nővérek figyelmét, úgyhogy gyorsan és szakszerűen fogják ellátni.

Hét perccel a hívás után megérkezett a rohamkocsi. Két mentős gurította be az eszméletlen, mesterségesen lélegeztetett férfit a hordágyon. Egyenesen a kardiológiai egységhez vitték, ahol villámgyorsan intubálták, és feltették az EKG-elektródákat a mellkasára.

– Gyerünk, haver! Ne add fel! – biztatta az eszméletlen férfit az egyik mentős, aki még mindig az újraélesztésével volt elfoglalva.

Karen rutinos mozdulatokkal feltette a vérnyomásmérőt, miközben egy másik nővér az infúziót kötötte be.

– A francba! Ez hetven sincs – állapította meg.

– Nincs tapintható pulzusa se – mondta egy másik ápolónő, Barbara.

Az EKG képernyőjén az élet utolsó jelei voltak láthatóak – lassú, szabálytalan hullámok, amelyek a szívhalált mutatják.

– Ne hagyj itt, haver! – kiáltott fel kétségbeesetten a mentős.

– Sokkolót! – hallatszott dr. Kennedy utasítása.

Néhány másodpercen belül négyezer voltos áramütés érte az ismeretlen férfi mellkasát. A test önkéntelenül összerándult, a mellkas megemelkedett, de a szív továbbra sem vert.

Folytatták az újraélesztést, de amikor nyilvánvalóvá vált, hogy se az elektromos, se a mechanikai behatás nem vezet eredményre, dr. Kennedy egy injekciós tűt döfött a harmadik és negyedik borda közé, és egyenesen a szívbe fecskendezett egy adag epinefrint. De hiába.

Az újraélesztést ennek ellenére nem hagyták abba. Dr. Kennedy újabb, közvetlenül a szívbe adandó epinefrint rendelt. Az injekciót most Karen döfte a férfi jobb szívkamrájába.

Azonban ez sem vezetett eredményre. Nem volt észlelhető pulzus, se mérhető vérnyomás. És légzés sem. A férfi testhőmérséklete alig volt 28 fok, a bőre egyre fakóbbá vált, és lassan felvette a holttestek jellegzetes kékesszürke színét.

– Már akkor is ilyen hideg volt, amikor rátaláltak?

– Igen.

– De lélegzett?

– A fene se tudja. A vérnyomása hetven körül volt, de még volt pulzusa. Az tuti.

– Hát most már nincs – állapította meg Karen.

– Megállás nélkül próbálkoztunk vele, egészen idáig.

– Hol találtak rá?

– Nem messze a Fehér Szikláktól vették észre arra járó srácok, az út mellett. Ők hívták a 911-et, tőlük kaptuk a riasztást.

– Alkoholra vagy kábítószerre utaló jelek?

– Mi nem láttunk semmit, de első ránézésre tuti, hogy hajléktalan.

Karen a férfira pillantott. Az arca ugyanolyan volt, mint egy tucat másiké, akivel az évek során összehozta a kórházban a sors. Széltől, naptól cserzett, borostás arcbőr, májfoltok, kitágult pupilla, véreres szem. Egy félresiklott élet jól felismerhető jelei. A végén aztán ezek az alkoholisták meg drogosok tök egyformán néznek ki, gondolta magában Karen. Ez a pasas fekete nadrágot viselt, ami még meglehetősen jó állapotban volt. A felsőruházata, amitől már a mentősök szabadították meg, egy zacskóban volt a hordágy végében. A lábán nem volt se cipő, se zokni.

A karján azonban nem látszottak a tűszúrásokra utaló jellegzetes nyomok. A kézfején viszont, az egyik vénán észrevett egyet.

– Úgy néz ki, befecskendezett magának valamit.

– Ja, de az is lehet, hogy infúziót kapott.

Nem, gondolta magában Karen, ez inkább heroin volt. A férfi bőre már egészen pergamenszerűvé vált, és a felületén karcolások, apró hegek nyomai látszottak. Mintha rovarok csipkedték volna össze.

– Vége – jelentette ki dr. Kennedy halkan. – A halál beállta… hajnali három óra huszonöt perc.

Bólintott a nővéreknek, aztán elindult az orvosi szoba felé. Elkezdték kikapcsolni a műszereket. Miközben szótlanul pakolt, Karennek eszébe se jutott a halál és az elmúlás fölött merengeni. Tizenhét éve dolgozott a sürgősségin, a halál minden lehetséges formájával találkozott már a hirtelen szívleállástól és a fulladástól a kapcsolati erőszakon, lövöldözéses leszámoláson, kábítószer-túladagoláson, késelésen és égési sérülésen át az autóbalesetben elszenvedett súlyos roncsolódásokig. Amikor még a húszas éveiben járt, sokkal nehezebb volt megemésztenie a halál nagyon is kézzelfogható valóságosságát, és hozzászoknia ahhoz, hogy a halott már nem egy emberi lény, csupán egy holt test, egy porhüvely. Akkor még az járt a fejében a halál áldozatai láttán, hogy azok nem sokkal korábban még mind élő, lélegző, gondolkodó lények voltak, tele lélekkel és érzelmekkel, azzal a megfoghatatlan valamivel, ami az életet életté teszi. Aztán egyszer csak nem marad más belőlük, mint oszlásnak induló szövetek és szervek és csontok.

A lelki teher elviselhetőbbé tétele érdekében mindig azzal nyugtatgatta magát, hogy a valódi lélek kiszabadul a porhüvelyéből, és egy olyan, sokkal jobb helyre kerül, ahol véget érnek a szenvedései. De még tizenhét, a sürgősségin lehúzott év után is átjárta a szomorúság, ha a halál áldozata fiatal volt. Ezt érezte most is, hisz a holtan heverő férfi távolról sem volt öreg. Ráadásul a helyzet még szívszorítóbb, mert azt se tudja, milyen nevet írjon a tetemre erősítendő cédulára.

Barbara és Karen fejezte be a holttest körüli teendőket. Átemelték a kórházi hordágyra, a ruháit a személyes ingóságokat tartalmazó zacskóba tették, amelyet gondosan nekitámasztottak a halott combjának. Kikapcsolták a műszereket, elsötétültek a monitorok. Az EKG-elektródákat, az infúziót és az intubációs tubust azért nem távolították el, hogy a proszektúrán lássák, nem a sürgősségi beavatkozás okozta a férfi halálát.

Mivel a holttá nyilvánításhoz szükséges dokumentumokat csak orvos tölthette ki, Karen körbejárt a sürgősségin, és ellenőrizte a többi beteget. Amikor visszaért a nővérpulthoz, dr. Kennedy már végzett a papírmunkával. A halál hivatalos időpontja 3 óra 25 perc volt. Karen ezt az adatot rögzítette a számítógépen is. A holttestet nemsokára elszállítják a kórbonctanra. Ott őrzik majd mindaddig, amíg nem sikerül azonosítani.

Karen kitöltötte a lábcédulát, és elindult, hogy felhelyezze az ismeretlen halottra, akit erre a kis időre magára hagytak a gurulós hordágyon. Elhúzta a négyes ágyat eltakaró függönyt. A hordágy ott is volt, ahogy a műszerek meg az infúziós állvány is. Csak a halott tűnt el.

Karen visszarohant a nővérpulthoz.

– Hol van a halott a négyesből?

Barbara csodálkozva nézett fel az előtte lévő kórlapokból.

– Tessék?

– Akinek nincsenek papírjai és nem tudtunk azonosítani. Nincs ott. Elszállították?

– Nem. Hogyhogy nincs ott?

Barbara és Karen végigkérdezték a többieket is, de senki sem tudott semmit a férfiról. Ahogy dr. Kennedy is határozottan tagadta, hogy a halott közelébe ment volna. A betegszállítók is csak csóválták a fejüket.

– Ki vihette el? – kérdezte hitetlenkedve Karen.

– Úgy érted, valaki idejött, és elvitte volna? – nézett rá Barbara.

– Hát az tuti, hogy nem a saját lábán távozott. Valaki ellopta.

Karen kisietett a sürgősségi ügyelet előterében lévő recepcióspulthoz. Az előcsarnokban nem volt senki, a recepciós pedig, aki éppen akkor jött vissza a vécéről, állította, hogy nem látott senkit, aki egy hordágyon heverő halottat tolt volna.

Karen megnyomta a biztonsági szolgálat riasztására szolgáló csengőt, és néhány pillanaton belül már ott is állt előtte egy megtermett biztonsági őr.

– Eltűnt egy holttest – tört ki belőle, aztán röviden vázolta a történteket.

– Ki a fene lopna el egy halottat? – csodálkozott el az őr.

– Én is pont ezt kérdezem – nézett rá Karen, majd elindult a nővérszoba felé, ahol az osztályon működő biztonsági kamerák monitorai és rögzítőegységei voltak.

Letelepedett a számítógép elé, begépelte az időpontot – 3 óra 20 perc –, aztán megnyomta az Enter gombot.

A képen a sürgősségi osztály egymás mellett sorakozó kardiológiai egységei látszottak. 3 óra 27 perckor dr. Kennedy kilépett a négyesből. Két perccel később Barbara és Karen is kijött, és végigellenőrizte a többi ágyon fekvő beteget. Aztán látszott, ahogy Karen elmegy a nővérpultig, hogy rögzítse a számítógépen a halott adatait. Aztán egészen addig nem történt semmi, míg a számláló el nem ért 3 óra 43 perchez. Akkor kilépett egy férfi a négyesből.

A halott férfi volt az. Az ismeretlen, akinek a lábcédulája jelenleg is ott lapult Karen köpenyének a zsebében. Mezítláb volt, a felsőteste meztelen. A mellkasán még ott fityegett néhány EKG-elektróda. Bizonytalan léptekkel, de a saját lábán ment a folyosón. A halott, akinek nem volt pulzusa, nem volt szívverése, nem volt vérnyomása, akinek a gépek szerint megszűntek az életfunkciói.

Karen kiguvadt szemmel bámult a képernyőre, és bár sikoltozni szeretett volna, egy hang sem jött ki a torkán.

1

JANUÁR 28., PÉNTEK
Napjainkban

– Azt hittem, hogy meghaltam, és a mennyországba jutottam.

– Lényegében igen. Két bubi néz rád Anthony kezéből és még húzol kettőt. Te soha nem számolsz közben? – kérdezte Damian. – Kurva nagy rizikót vállalsz így.

– De végül nyertem – nézett rá Zack elégedetten.

– Csak mert mázlid volt. Mindegy, most egy ideig legalább nem kell a napi betevőért játszanod.

– A napi cucc az megvan. Találtam egy klinikát, ahol harminc dollárt is megadnak négy deciért.

– Úgy érted, hogy a véredért? Eladod?

– Háromezer-hatszázzal vagyok mínuszban a Discover kártyámon, és perrel fenyegetnek.

– Talán fel kéne függesztened egy időre a szerencsejátékot.

Nem sokkal múlt hajnali egy óra, és a bostoni égboltot súlyos, sötét felhők takarták el. Annak ellenére, hogy még javában tél volt, a hőmérő higanyszála nulla fok felett volt, és az utcákon nyoma sem látszott a hónak. Zack Kashian a biciklijéhez igyekezett, amelyet ahhoz a villanyoszlophoz láncolt, amely mellett Damian Santoro kocsija parkolt. Néhány perce jöttek el egy közös barátjuk lakásáról, ahol még most is folyt az online pókerparti. Négyórányi kitartó játék azonban meghozta a gyümölcsét Zack számára. Zacknek sikerült egy erős kombinációt összeraknia – full house, három dáma két bubival –, úgyhogy elhozta a több mint háromszáz dolláros potot, ami egy kis időre talán helyreállítja a számlaegyenlegét.

– És anyád? Nem segít? – kérdezte Damian Zackre nézve.

– Szerinte szenvedélybeteg vagyok.

– Amit, gondolom, nem kíván támogatni.

– Hát nem. Pedig nem a szenvedéllyel van a baj, hanem azzal, hogy pechem van.

A bringa ott állt a Tremont Streeten. Zack egy köpésre lakott innen, a Northeastern Egyetem campusának a másik oldalán, a Hemenway Streeten. Mivel csak néhány saroknyira volt, nem vacakolt a sisakkal, csak egy kötött sapka volt a fején. Eloldozta a bringát, és odatolta Damian kocsija mellé.

– Na mindegy, de ma legalább aludj egy jót – morogta Damian.

Zack elégedetten csapott a kabátja zsebére.

– Arról Anthony gondoskodott. Van altatóm, eladta nekem egy fél doboz Lunestáját.

– Lehet, hogy te mégiscsak beteg vagy…

– Azért nem tudok aludni, mert nyakig úszom az adósságban, nem pedig azért, mert szenvedélybeteg vagyok.

– Ez faszság. Kölcsönöket kunyerálsz, hogy törleszteni tudd az adósságodat. Most meg már a véredet árulod. Én mondom, jobb lenne, ha leszállnál ezekről az online cuccokról. Ezek tényleg addiktívak és veszélyesek.

Zack megadóan felemelte a kezét.

– Köszönöm a tanácsot, dr. Phil. Vagy hívjalak inkább Damian atyának?

– Tudod, mire lenne neked szükséged, fiam? – folytatta Damian, belemenve a játékba.

– Nem, de nyilván pillanatokon belül megtudom.

– Vissza kellene találnod Istenhez.

– Kezdjük azzal, hogy még egyszer se találtam meg.

– Akkor legfőbb ideje, hogy végre megtaláld. Nem feltétlenül egyházra vagy templomra gondolok. Csak egy helyre, ahol megvilágosodhatsz, ahol valami szellemi táplálékhoz juthatsz.

– Majd elgondolkozom felőle.

– Nem fogsz, pedig jó lenne. Vasárnap egyébként buddhisták közé megyek, ha van kedved, gyere velem.

Damian hithű és lelkes keresztény volt, aki minden héten más templomot keresett fel Bostonban és környékén. És néha nem keresztény gyülekezeteket is meglátogatott.

– Vasárnap másféle elfoglaltságom van.

– Ja, azokkal, akik perlekednek Istennel.

Damian a Világi Humanisták Társaságára utalt, arra a szervezetre, amelynek Zack aktív tagja volt.

– Nem perlekedünk Istennel, és egyáltalán nem űzünk gúnyt a vallásokból. Kirándulást szervezünk belvárosi kissrácoknak a Természettudományi Múzeumba. És ha van Isten, akkor ez ellen tuti nincs semmi kifogása.

Elsőéves korukban ismerkedtek meg, amikor szobatársak lettek a Northeastern Egyetemen. Annak ellenére voltak elválaszthatatlan jóbarátok, hogy Zack megingathatatlan ateista volt. Lehet, hogy éppen a mindkettejükben meglévő dogmatizmus szolgált szoros barátságuk kötőszövetéül.

– Mindig van valami magyarázat. Túl sok benned a racionalitás, rád férne egy kis lelki megvilágosodás.

– Foxwoodsban is meg lehet világosodni?

– Egy kaszinó távolról sem az a hely, amire most éppen szükséged van – nevette el magát Damian, azzal megölelte barátját, beszállt a kocsijába, és elhajtott, Zack pedig nyeregbe pattant, és elkezdett pedálozni hazafelé.

Zack még sohasem járt kaszinóban. A társasági pókerezést és az online felületeket kedvelte. Talán egy kicsit túlságosan is. Voltak olyan hetek, amikor vagy harminc órán át játszott, elbliccelte az egyetemi szemináriumokat, egész éjjel fenn maradt, és egyik játszmából a másikba esett. És igen, sokszor nyert is, főleg ha alacsonyan, huszonöt dollár körül volt a beugró. Ahhoz azonban, hogy nyerjen, hosszú órákat kellett a játékkal töltenie. Ahogy beletemetkezett egy online pókeroldalba, a 250 dollár nevezésű játék könnyed csábításnak tűnt, ahogyan néha az 500 dolláros is. És minden egyes alkalommal átjárta a fogadással együtt járó végtelen izgalom, ahogy biztatta önmagát, hogy igen, most egészen biztosan nyerni fog. Ez volt a nagy és elkerülhetetlen csapda, így vált a saját, egekbe szökő adrenalinszintjének az áldozatává. Felpörgött, és meg volt győződve arról, hogy nyerni fog. De míg egy asztalnál ülve az ember látja a többi játékost, és megpróbál az arcukból, a tekintetükből kiolvasni valamit a lapjárásról, az online játék során magára van hagyva, és sokszor elveszíti a józan ítélőképességét. Erre emlékeztetik aztán a tartozások a barátoknak, a banknak, a hitelkártya-társaságnak. Lehet, hogy Damiannek mégis igaza van.

Igazi tehetség vagy abban, hogy mindent elcsesszél. Huszonnégy éves vagy, de annyi eszed sincs, mint egy tizennégy évesnek.

Zack felpillantott az égre, és hirtelen arra vágyott, bárcsak képes lenne valaki odafentről tanácsod adni neki. Aztán rögtön el is hessentette a kósza gondolatot, és bekanyarodott a Ruggles Streetre. Eszébe jutott, hogy másnap elmegy a Közkórház vérbankjába. Nagyon remélte, hogy a szenvedélyes pókerezés nem kizáró körülmény a véradásnál.

A lakása csupán néhány saroknyira volt a Huntington Avenue-tól. Hirtelen szitálni kezdett az eső, az apró, hideg cseppek szinte ráfagytak az arcára. Ha csak egy-két fokkal hidegebb lenne, az út korcsolyapályává változna. Ahogy nyomta a pedált, érezte, hogy a bankjegyköteg minden egyes tekerésnél mozog a zsebében. Zack nem akarta elveszíteni az aznapi nyereményét, ezért fél kézzel a zsebébe nyúlt, hogy visszagyömöszölje a pénzt. Néhány pillanatig csak a bal kezével próbálta irányban tartani a kormányt a csúszós útfelületen.

Egy másodperccel később már Zack is rádöbbent arra, milyen végzetes hibát követett el. Az első kereke belecsúszott egy kátyúba, és onnantól kezdve mintha valami furcsa lassított felvételen látta volna az eseményeket. Az első kerék hirtelen balra csapódott, és megállt, amitől Zack átrepült a kormány felett, egy ideig a levegőben úszott, majd fejjel beleállt a zebra előtt lévő közlekedési lámpa oszlopába.

A másodperc törtrészéig érezte, hogy fejjel lefelé van, aztán zuhanni kezd, és a járda egyre közeledik feléje. A következő pillanatban már a járda szélén hevert, feje az oszlop lábánál. A biciklije az oldalára fordulva feküdt tőle néhány méterre, csak a furcsa szögben elhajlott első kerék emelkedett ki a kátyúból és az úttest felületéből. Az agya hirtelen ráébredt, hogy valami egészen kifacsarodott és valószerűtlen szögből látja a világot. De ahogy kezdte volna felfogni, hogy mi és hol van, hirtelen minden elsötétült.

2

Maggie Kashiant legmélyebb álmából riasztotta fel a telefon csengése.

Felült az ágyban. A digitális óra hajnali 3 óra 28 percet mutatott. Összeszorult a gyomra. Egy éjfél utáni telefonhívás csakis rosszat jelenthet. Tizenhárom éve tudta ezt, azóta, hogy egy éjjel arról értesítették, hogy nagyobbik fiát, Jake-et meggyilkolta két homofób fiatal.

Könyörgöm, legyen ez egy téves hívás, fohászkodott magában, miközben a sötétben megpróbálta elérni a telefont.

– Mrs. Kashian?

– Tessék!

– Ön Zachary Kashian édesanyja?

– Igen – felelte, és közben érezte, hogy átjárja testét a jeges rémület.

– Kyle Kerr vagyok, a Beth Israel Deaconess Medical Center sürgősségi részlegén dolgozom rezidensként. Itt van nálunk a fia, Zachary. Sajnos balesetet szenvedett a biciklijével, úgyhogy most itt fekszik az intenzív részlegünkön.

– Jaj, édes istenem!

– A jó hír az, hogy életben van, és lélegzik, de fejsérülést szenvedett, és egyelőre eszméletlen. Van esetleg valaki, aki ide tudja hozni önt?

– De ugye rendbe jön?

– Ezt most még nem lehet tudni. Ha meg tudna kérni valakit arra, hogy idehozza önt, az nagyon jó lenne. Ha nincs senki, akkor megkérjük mi a rendőröket, hogy menjenek el önért.

– Mennyire súlyos az állapota?

– Agyrázkódást szenvedett, és a CT-n szubdurális vérzés is látható, de stabil az állapota.

– Jaj, istenem. Ez nem lehet igaz.

– Nagyon sajnálom, hogy ilyen rossz hírt kellett közölnöm. Szóval, lenne valaki a családban vagy az ismerősei között, aki idehozná?

Maggie próbált végre a kérdésre koncentrálni. Az egyetlen szomszéd, akivel viszonylag jóban volt, Ginny Steves, elutazott a hétvégére.

– Nem, nincs.

– Akkor értesítem a carletoni rendőrséget.

Maggie megköszönte, majd elbúcsúztak. Egész testében remegett az idegességtől, miközben felhívta a testvérét, a Bostontól délre lakó Kate-et, hogy jöjjön oda a kórházba ő is. Felöltözött, és nem sokkal később már meg is jelent egy járőrkocsi a ház előtt.

A kórházba vezető útról nem sok emléke maradt. Lényegében sokkos állapotban ült a rendőrautó hátsó ülésén. Azt észlelte, hogy a kocsi villogó fényekkel halad, de szerencsére a sofőr, aki maga sem volt beszédes kedvében, nem kapcsolta be a szirénát.

Húsz perccel később végre megálltak a sürgősségi ügyelet bejáratánál. A rendőr odakísérte Maggie-t a recepcióspulthoz, és kis idővel később már meg is érkezett az ügyeletes orvos, dr. Kerr.

– Hogy van? – kérdezte Maggie, nyugalmat erőltetve magára.

– Szerencsére nem szenvedett semmilyen törést, nem sérült meg a gerince és nincs belső vérzésre utaló jel – mondta a doktor. – A légzése biztosított, és mostanra a vérnyomása is stabilizálódott. Viszont trauma érte a fali lebenyt – tette hozzá, és a bal kezét a feje tetejére helyezve mutatta a sérülés helyét. – Elvégeztük a szükséges beavatkozást, hogy csökkentsük a koponyán belüli nyomást.

– Beavatkozást?

– Igen, ilyenkor egy kis nyílást fúrunk a koponyába, hogy…

Dr. Kerr folytatta a szakszerű magyarázatot, de Maggie már az addig hallottaktól is kis híján elájult. Belegondolni se szeretett volna a dologba, hogy a fia koponyájába lyukat fúrtak.

– …és beépítettünk átmenetileg egy kis szelepet is, hogy ellenőrizni tudjuk a vérömleny állapotát. Ilyen sérülés esetén ez rutineljárás.

– Agykárosodást szenvedett? – kérdezte Maggie elhaló hangon, mert csak nehezen tudta rávenni magát arra, hogy egyáltalán feltegye a kérdést.

– Nos, ezt még nehéz lenne megmondani. Azonban fiatal és egészséges, ami sokat javít az esélyein. Addig azonban, amíg a vérömleny fel nem szívódik, nem tudjuk pontosan megállapítani, hogy károsodott-e és mennyire az agya. Mesterséges kómában tartjuk, hogy elősegítsük a gyógyulását.

Közben megérkezett Maggie testvére, Kate is. Megölelték egymást, és Maggie röviden összefoglalta neki, amit megtudott.

– Szeretném látni – fordult aztán az orvoshoz. – Ugye odamehetek hozzá?

– Természetesen.

– Mégis, mi történt? – kérdezte Kate, miközben elindultak a folyosón.

Kérdésére egy, a nyomukba szegődő bostoni rendőr válaszolt.

– Hazafelé biciklizett, és belehajtott egy kátyúba a Huntington Avenue sarkán.

– Egy sarokra volt a lakásától.

A rendőr szomorúan bólintott.

– Bár nem volt se hó, se jég az úttesten, sok a kátyú arrafelé.

A két nőt bekísérték az intenzív részlegre. Érzékelték, hogy a függönyök takarásában, gépekhez kapcsolva betegek fekszenek az ágyakon. Végül dr. Kerr megállt, és óvatosan félrehúzta a Zack ágyát eltakaró függönyt. Maggie úgy érezte, ott, helyben elájul. A fia arca, feje szinte ki sem látszott a kötés alól, a csuklóját, a nyakát és a fejét csövek és vezetékek kötötték össze különböző pittyegő és zümmögő műszerekkel. Az ágy mellett egy infúziós állvány tornyosult, a fia lába mellett pedig a katétercső futott az ágy aljára erősített műanyag zacskó felé. Zack szemhéja és a szeme alatti rész feldagadt, akár egy bokszolónak, bőre a vörös és a sötétlila legkülönbözőbb árnyalataiban játszott. Lélegeztetőgépre volt kapcsolva, a szájából ijesztően lógtak ki mindenféle csövek. Maggie kis ideig képtelen volt felfogni a látványt, az volt az érzése, hogy ez nem is a fia, hanem csak valami szerencsétlenül járt idegen. Aztán beléhasított a felismerés, és összeomlott.

A zokogás hangjára odasietett egy ápolónő, és tapintatosan egy széket húzott az ágy mellé. Maggie lerogyott, és amikor egy kicsit alábbhagyott a sírása, Zack karjára tette a kezét.

– Zack! Itt van anya. Itt vagyok melletted, kicsim. Minden rendben lesz, ne félj!

– Az nagy szerencse, hogy stabilizálódott az állapota – jegyezte meg nyugodt hangon az ápolónő –, és az életfunkciói rendben vannak.

Maggie bólintott, aztán, mintegy magának, még hozzátette:

– Nem veszíthetem el.

– Nem is fogod – szólalt meg Kate.

– Zack, kicsim! Rendbe jössz. Nemsokára magadhoz térsz.

Ahogy ezt kimondta, Maggie-ben emlékek tolultak fel, és úgy érezte, mintha egyszer már átélt volna hasonló helyzetet.

Kérlek, ne hagyd, hogy őt is elveszítsem.

Tizenhárom évvel ezelőtt Zack bátyját, Jake-et vérbe fagyva, a felismerhetetlenségig szétvert arccal találták meg holtan. Egy cambridge-i bárban volt aznap este, egy melegek által kedvelt helyen, és egy kihalt parkolóban provokálta két agresszív barom, akik nemcsak részegek voltak, hanem be is voltak szíva. A nevük örökre bevésődött Maggie agyába: Volker és Gretch. Állítólag az egyik belekötött Jake-be, aki visszakiabálva faszfejeknek nevezte őket, mire nekiestek. Mivel az egyetlen szemtanú az egyik gyilkos unokahúga volt, mindenki összevissza hazudozott. Egy minden hájjal megkent ügyvédnek még azt is sikerült elérnie, hogy a DNS-vizsgálat eredményét érvénytelennek tekintse a bíróság.

Jake halála teljesen összetörte Maggie férjét, Nicket, aki mély depresszióba zuhant. Nem volt képes addigi életét továbbfolytatni, és szakított a világgal: csatlakozott egy bencés kolostori közösséghez az állam másik szegletében. Elváltak, és az, hogy Nick kilépett az életükből, pótolhatatlan űrt hagyott Zack lelkében. Maggie-t azóta is egyfolytában gyötörte emiatt a lelkiismeret-furdalás. Három évvel ezelőtt aztán Nick szívrohamban meghalt.

Volker és Gretch.

A nevükre gondolva még ennyi idővel az események után is elöntötte Maggie lelkét a keserűség.

A két asszony vagy húsz percig szótlanul üldögélt Zack ágya mellett. Végül Maggie törte meg a csendet.

– Mindig az az érzésem, hogy már szinte nem is ismerem. Nick halála óta alig beszéltünk egymással.

– Mert már a saját lábára állt – nézett rá Kate. – Egyetemista, és Bostonban lakik. A gyerekek felnőnek, és élik az életüket. Ezt minden szülő kénytelen átélni.

– Igen? Azt is csak hetekkel később kegyeskedett elmondani, hogy Amandával szakítottak. Mintha szántszándékkal azt akarná, hogy én legyek az utolsó, aki tud róla bármit is. Néha olyan, mintha nem is lenne gyerekem.

– Te, egyáltalán miért kellett az éjszaka közepén bicikliznie?

– Valamelyik haverjának a lakásán szoktak kártyázni – felelte, aztán még keserűen hozzátette: – Szerintem szerencsejáték-függő.

Abban a pillanatban, ahogy kimondta, már meg is bánta.

– Igen? – nézett rá Kate elkerekedett szemmel.

– Adósságai vannak. Nem tudom, mennyi, de ha jól értem, pókereznek.

– Ezt honnan veszed?

– Mert a számlák és a fizetési felszólítások, amíg még szóba állt velem, hozzám jöttek – felelte, elkeseredetten megrázva a fejét. – Pocsék anya vagyok.

– Ne bolondozz, miért lennél az? Különben sem tartozol már felelősséggel az anyagi ügyeiért.

– Bárcsak hinnék Istenben! Akkor legalább tudnék imádkozni érte.

Az ágy lábánál megpillantotta Zack hátizsákját, benne a fia laptopját. E nélkül sehová sem ment, mert közeledett a szakdolgozata leadási határideje. A témája: A darwini elképzelések hatása Mary Shelley Frankensteinjére. Minden szabad idejében ezzel foglalkozott. Egyszer, egy jobb pillanatában elmesélte Maggie-nek, hogy a dolgozat kiindulópontja Darwin egy korai esszéje, amelyben a tudós azt fejtegeti, hogy a bosszúállás a legerősebb emberi ösztönök egyike. Zack azt vizsgálta, hogy mennyire érhető tetten ez a gondolat a regényben szereplő figurák cselekedeteiben.

Maggie szomorkásan nézte a hátizsákot, a laptopot, és az járt a fejében, hogy a fia mennyi munkát fektetett ebbe a dolgozatba. Elsírta magát. Kate átölelte a vállát.

– Magához fog térni – suttogta.

Maggie szeme elkalandozott a monitorok felé. A tekintete végül azon a narancssárga hullámon állt meg, amely a szívműködést mutatta. Szótlanul bámulta, és közben magában halk fohászt mormolt.

– Utoljára akkor voltam itt vele, amikor megszületett. Huszonnégy évvel ezelőtt. Tudtad, hogy burokban született?

– Burokban?

– Igen, a magzatburok egy része ott volt, a fejére tapadva. A szülésznő teljesen odavolt. Gondolom, új lehetett, és addig még nem látott ilyesmit. Aztán végül az orvos finoman kicsomagolta belőle, miközben elmesélte, hogy a régi időkben mindenféle misztikus erőt meg jelentőséget tulajdonítottak ennek az emberek.

– Még csak nem is hallottam róla.

– Mások meg úgy tartották, hogy az ilyen burokban született gyerekekből lettek a démonok.

– És ahogy az már az ilyen hiedelmekkel lenni szokott, nem is többek egyszerű hiedelmeknél. Alaptalan babonák.

– Nyilván. Bár őszintén szólva jobb lett volna, ha nem tudok róla – sóhajtott fel Maggie, és közben Zackre pillantott. – Mert lehet, hogy valami átok lebeg fölötte.

– Már ne is haragudj, de ez tényleg ostobaság.

– De mi van, ha mégsem tér magához? – kérdezte Maggie a kezét tördelve.

Kérlek, ne vedd el! – fohászkodott magában.

Jake gyilkosai azonban örökre megfosztották Maggie-t a hittől, elvették tőle nemcsak a fiát, hanem Istent is. Jóval több mint egy évig úgy élt, akár egy élő halott, kedv és erő nélkül tengette a napjait. Idővel aztán a lelkét mérgező gyász átadta a helyét a kötelességszerű létezésnek: Zacket fel kellett nevelnie. Három évvel azután, hogy Nick a világot hátrahagyva elvonult a kolostorba, beállított Thomas Albani testvér, és átnyújtotta Nick urnáját.

– Mi van, ha ez valami büntetés? – suttogta.

– Büntetés? Miért?

– Mert elvesztettem a hitemet. És most Isten ezzel sújt le rám.

– Én inkább megmaradnék amellett, hogy ez egy baleset volt, és kész – nézett rá Kate. – Elhivatott és jó tanár vagy, a szabadidődben önkéntesként bántalmazott gyerekeket segítesz. Ha a Jóistennek büntetni támadt kedve, akkor talált volna erre alkalmasabb embert.