A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julie Garwood: Wired

Berkley Books, a member of Penguin Group, USA, 2017

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2017 by Julie Garwood

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-580-7

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Ne a járt úton haladj, inkább abba az irányba indulj el, amerre még senki sem járt előtted, és te hagyj magad után lábnyomokat.

RALPH WALDO EMERSON

Az esti híradóban leadott ötperces hír kész bűnözővé változtatta Allison Trentet. Sokszor átmerészkedett már azon a bizonyos határvonalon, de még sohasem tett ilyen vakmerő vagy arcátlan dolgot. Néhány év leforgása alatt nyolcvanmilliónál is több dollárt halmozott fel. Papíron ez óriássá tette. A valóságban azonban szegény volt, mint a templom egere.

A késztetés, hogy elkövesse az első bűntettét, meglehetősen váratlanul tört rá. A Bostoni Egyetem épületéhez közel eső kávézó túltömött kanapéján ült, és a másnapi beadandóján dolgozott az ölében tartott laptopján. Annyira belemerült a munkába, hogy el sem jutottak hozzá a környezete zajai, még a szemközti falon lévő televízió híreit sem hallotta… egészen addig a pillanatig, míg a „borzasztó igazságtalanság” kifejezés meg nem törte a koncentrációját, és a képernyőre irányította a figyelmét. A fiatal férfi bemondó őszintén együttérzőnek tűnt, ahogy a hírt felolvasta a súgógépről. A téma a helyi Sunset Gardens névre keresztelt idősek otthona volt, egyike a keleti parton található húsz idősek otthonának, amely egy Philadelphián kívüli társaság tulajdonában volt. A társaság minden egyes ügyfelükről fontos információkat tárolt az adatbázisában, magyarázta a fiatal bemondó. Gondosan vigyáztak arra, hogy óvják az ügyfeleik magánéletét, a legmodernebb védelmi rendszereket és tűzfalakat telepítették, hogy kivédjék a hibákat és vírusokat, és biztonságban tudják az ügyfelek személyes adatait, ezenfelül jókora összeget fizettek egy technikusnak, hogy figyelje a rendszert.

De mindez semmit nem ért. Valaki betört a rendszerbe, és egyetlen billentyűleütéssel ellopta mind a húsz intézmény valamennyi lakójának személyazonosságát. S mivel mindegyik Sunset Garden otthon – és összes lakója – hivatalosan a First National Bankhoz tartozott, perceken belül az összes számlát is lenullázták.

A bemondó azzal folytatta, hogy az otthonok legtöbb lakójának nincs családja, aki segíthetne rajtuk, s a bankban tartott pénz ugyan biztosítva volt, de sok időt vesz majd igénybe, mire a hatóságok tisztázzák a tényeket, és kártalanítják az ügyfeleket.

Allison eltűnődött, hogy addig is mi lesz az otthonok idős lakóival.

Egyre nőtt benne a harag, ahogy a bűntett szörnyű részleteit hallgatta, de a tragédia akkor csapott le teljes erejével, amikor a riporter bejátszott egy interjúrészletet az egyik idős lakóval. A nőt Ella O’Connornak hívták. A riporter Ella tolószéke mellett térdelt, fogta az eres kezét, amikor megkérdezte tőle, mit jelent számára ez a hír.

Ella néhány pillanatig csak nézte könnyes szemmel, mintha próbálná felfogni a kérdést.

– Nem tudom – mondta végül, aztán kétségbeesett kifejezés jelent meg az arcán. – Remélem, nem küldenek el.

Ella teljesen egyedül állt a világban, félt, és tehetetlennek érezte magát. Allison pontosan tudta, milyen érzés ez. A szíve megesett Ellán és a többi szegény teremtésen. Néhányuk meg fog halni, mielőtt tisztázódnának a dolgok. Életük alkonyán megbirkózni a stresszel és félelemmel komoly traumát jelenthet számukra. Több mint kegyetlenség, ami velük történt.

A következő bejátszás a Sunset Gardens Társaság elnökével készült interjú volt.

– A hatóságok szerint a betörés valószínűleg az oroszok műve – nyilatkozta közönyös hangon. – Vagy talán a kínaiaké. Igazából lehetséges, hogy sohasem fogjuk megtudni.

A közömbös, Na igen, mit tehetnék? hozzáállás feldühítette Allisont. Tudta, hogy az FBI szakemberei próbálják megtalálni és lecsukni a hackereket, de nyilvánvaló, hogy eddig nem túl nagy sikerrel. A biztonsági rendszerek feltörése járványos méreteket öltött. Épp az előző héten tették közhírré a hírcsatornák, hogy betörtek a Pentagon rendszerébe. Az FBI akkor is biztosra vette, hogy a behatolás mögött az oroszok állnak, de ezt bebizonyítani óriási kihívás.

De mit tehetne ő? Valamit… talán. Azzal nem árt senkinek, ha próbálja megkeresni a Sunset Garden hackereit, nem igaz?

Az egója vagy önteltsége hitette el vele, hogy sikerrel járhat? Mindig is megvolt a képessége, hogy bonyolult problémákat megoldjon. A gondolkodása már kisgyerekként is eltért a szokványostól. Csak nyolcéves volt, amikor felfedezték ezt a rejtélyes képességét. Charlotte, a nővére egy ötszáz darabos kirakót vett egy garázsvásáron, és az összes apró darabot kitette a szobájuk padlójára. Amikor Allison hazaért az iskolából, Charlotte megkérdezte, szeretne-e segíteni kirakni a képet. Allison letérdelt a padlóra, és legfeljebb egy vagy két percig merőn nézte a sok apró képdarabkát. Utána nem csupán azt tudta megmondani Charlotte-nak, mit ábrázol a kép, de azt is tudta, melyik darabka hová illik. Mintha látta volna, hogyan kapcsolódik a kirakó egyik darabja a másikhoz. Az apró képmozaikokat hat oszlopba halmozta, aztán munkához látott. Charlotte ámultan figyelte. Öt perc sem kellett hozzá, és Allison kirakta a kép keretét, majd további húsz perc alatt az egész képet. Allison nem hitte, hogy bármi különleges dolgot tett, de Charlotte-ot láthatóan sikerült lenyűgöznie. Közölte Allisonnal, hogy a legtöbb ember nem úgy látja a dolgokat, ahogy ő.

Az idősek otthonáról szóló hír épp a téli szünet előtt robbant. Allison másodéves volt a Bostoni Egyetemen, és azt tervezte, hogy egyedül tölti a szünidőt. Charlotte és Oliver, a férje néhány évvel azelőtt Seattle-be költözött. Rajtuk kívül csak a nagynénje és a nagybátyja élt még, és inkább az utcán alszik, mintsem velük töltse a szünetet.

Allison és Charlotte nagyon fiatal volt, amikor Jane néni és Russel bácsi lett a törvényes gyámjuk. A házaspárnak volt egy Allisonnál két évvel idősebb fia, Will, és az otthonukra sem a meleg, sem a barátságos légkör nem volt jellemző. Állandó súrlódások keserítették meg a mindennapokat, és a súrlódások oka többnyire Will tetteiben gyökerezett. A fiú soha semmi ambíciónak vagy felelősségérzetnek nem adta jelét, és folyton rémes alakokkal lógott együtt. Egyetlen tehetséget mutatott csupán, a hajlamot a bajba kerülésre… vagy a botlásokra, ahogy Russel bácsi nevezte a fiú összeütközéseit a rendőrséggel.

Allison szerint nagynénje, nagybátyja és unokatestvére egyszerűen nem érdemelték meg a rokoni titulust. Egyedül Charlotte-ot tartotta a családjának. Gyerekkorukban a nagynénjük gyakran fenyegetőzött azzal, hogy szétválasztja őket, ha nem engedelmeskednek, és nem lesznek csendben, és a lehetőség, hogy soha többé nem látja a nővérét, halálra rémítette Allisont. Tehetetlennek érezte magát. Bármit megtett volna, hogy ez ne történhessen meg. A félelme és a lekötelezettség érzése, amiért a nagynénje és a nagybátyja befogadták őket, amikor nem volt hová menniük, lakatot tett a szájára. A panaszait megtartotta magának.

Most, hogy felnőtt és elköltözött onnan, újfajta szabadságérzet töltötte el.

Mivel egyedül készült tölteni a vakációt, elhatározta, hogy a szabadidejében minden figyelmét a hackerekre összpontosítja. Biztosra vette, hogy az FBI hatalmas erőkkel nyomoz, és végül megtalálja a gazembereket, de nem hagyja rájuk ezt a feladatot, mert elképzelhető, hogy nekik túl sokáig tartana.

A szünidő alatt nem jutott túl messzire a keresésben, de nem adta fel. Az órák közti minden szabad pillanatát, amit el tudott csenni, a vadászatra fordította. Tökéletesen tisztában volt azzal, mekkora kockázatot vállal, és azt is tudta, milyen óvatosnak kell lennie. A védett oldalakra való betörés törvényellenes, de ez sem tántorította el. Nem tudta kiverni a fejéből az idős áldozatokat. Lassan a megszállottjává vált, hogy megtalálja a pénzüket.

Áttörést ért el, amikor sikerült hozzáférnie a bank szerveréhez, és visszakövetnie a tolvajok tranzakcióit, amelyekkel különböző európai bankok számláira utalták át a pénzt. Ahogy gyanította is, a számlákat másodpercekkel a befizetések után zárolták, és a pénzt más számlákra utalták át. Végül sikerült követnie a pénzt egy ukrajnai összevont számláig, majd onnan tovább, ahogy ismét kisebb bankszámlákra szórták szét. Minden egyes felfedezéssel egyre biztosabb lett, hogy a támadást nem valami kiber szindikátus követte el, hanem hackerek egy kisebb csoportja, sőt talán egy magányos farkas, aki rafinált tervet dolgozott ki arra, hogyan keressen meg és csapoljon le egy védtelen célpontot, mielőtt bárki felfedezné a lopást. Allison lépésről lépésre bogozta ki a csomókat.

Egy hónapi kutatás után még nem találta meg a forrást, de érezte, hogy nagyon közel jár. Hosszú hétvége következett, és Allison izgatottan várta a plusz szabadidőt. Abban a pillanatban, hogy pénteken véget ért az utolsó órája, már sietett is haza, hogy folytassa a keresést. Kedvenc szabadidőruháját vette fel, bolyhos papucsba bújt, a párnákat az ágy fejtámlájához halmozta, és a laptopot kinyújtott lábán egyensúlyozva hátradőlt. Éjjel háromkor már készült lefújni aznapra a munkát, és lefeküdni, amikor megtalálta az utolsó kapcsolatot… és egykettőre meg is lettek.

A felfedezés meglepte. A lopást mégsem az oroszok vagy a kínaiak követték el, és a külföldi bankokon keresztül történő sok utalás és továbbutalás csak okos elterelő hadműveletnek bizonyult. A valódi forrás az Egyesült Államokban volt, a nyugati parton. A Stanford Egyetem két végzős és egy másoddiplomás képzésben részt vevő hallgatója követte el a betörést. A gondosan elrejtett számlák mindegyike tartalmazta valamilyen módon a keresztnevük kezdőbetűit, CHF: Charles, Harold és Franklin. A számlákon összesen nyolcvanhárommillió dollár volt. Nem holmi aprópénz akármilyen hackermércével mérve is.

Allison jó negyedóráig örömmámorban úszott, mielőtt rátört az aggodalom. Aggasztotta, ahogy a három férfi mozgatta a pénzt. Az a nyolcvanhárommillió reggelre akár el is tűnhet, és akkor ki tudja, megint mennyi időbe telik, mire ismét a nyomára bukkan.

Tudta, mit kell tennie. Csak azt nem, hogy megvan-e hozzá a bátorsága. Ha elszúrja, legalább harminc év börtön vár rá, gondolta, bár közben rájött, nem hagyhatja és nem is fogja hagyni, hogy az a három kapzsi és szemét alak elvegye, ami nem az övé.

– Csesszétek meg! – suttogta. – Lássuk, nektek hogy tetszik, ha tehetetlenek vagytok.

Elmosolyodott, ahogy elképzelte, milyen dühösek lesznek, amikor felfedezik, hogy ők is egy hacker áldozatai lettek.

Első lépésként ellopta a pénzt. Mind a nyolcvanhárommilliót. Átutalta egy titkos számlára, amelyet biztos, hogy sohasem találnak meg a hackerek, aztán nekilátott, hogy összeszedje a bizonyítékokat, amelyek alapján el tudják őket kapni. Gondosan újra visszakövette minden egyes lépésüket, beleértve minden egyes azonosító, tranzakciós és bankszámlaszámot. Miután ezzel elkészült, és a bizonyíték megtámadhatatlan volt, a nyolcvanhárommillió dollárral együtt elküldte az FBI-nak. Természetesen arról is gondoskodott, hogy az e-mailje se legyen visszakövethető.

– Ezt érted teszem, Ella – mormolta, miközben harmadszor is ellenőrizte a munkáját, begépelte az FBI kiberbűnözéssel foglalkozó csoportjának e-mail címét, és megnyomta a „küldés” gombot.

Az FBI-nak küldött üzenete lényegre törő volt: Szívesen.

Többé már nem csak egy lehetőség volt. Gyűlölte, amikor a megérzésből valóság lett.

Liam Scott átsétált a part menti szálloda bárján, és a teraszon meglátta Alec Buchanant, aki a barátja és egyben a kollégája is volt. A csillagok olyan fényesen ragyogtak a végtelen honolului égen, hogy a pálmaágakon függő apró lámpák szinte feleslegesek voltak.

Alec átöltözött, és öltöny helyett zsebes rövidnadrágot, kopott papucscipőt és egy öreg pólót viselt, olyan öreget, hogy a rajta lévő, öt kilométeres jótékonysági futást hirdető felirat olvashatatlan volt. Kényelmesen hátradőlt a széken, a lábát kinyújtotta, a kezében sört tartott, és a partot ostromló hullámok hipnotikus játékát nézte. Egy hosszú, pihentető vakáció vége felé járó turistára emlékeztetett leginkább, nem ügynökre, aki csak nemrég fejezte be FBI-karrierje egyik legnehezebb nyomozását.

Liam még nem öltözött át. Amikor Alechez ért, a telefont kitette a zsebéből az asztalra, levette a zakóját és a nyakkendőjét, és gondosan a fonott szék támlájára hajtotta, mielőtt kigombolta az ingét.

– Rendeltem neked egy Guinnesst – mondta Alec.

Liam leült mellé.

– Kösz. Rám fér.

– Úgy tűnik, holnapra le kell zárnunk ezt az egészet. Addig, míg Meyernek inába nem száll a bátorsága. – Megemelte Liam felé a sörösdobozt. – Hálás vagyok, hogy beszálltál az ügybe. Nem hiszem, hogy sikerült volna Meyert megtalálnunk nélküled és a nemzetközi kapcsolataid nélkül.

– Ha Meyer vallomásával sikerül megbuktatnunk Volkovot meg a szindikátusát, én tartozom köszönettel neked.

– Meglepett, hogy ilyen gyorsan rá tudtunk venni a pálfordulásra. Azt hittem, tovább kitart.

– Nem mai gyerek már. Gyanítom, elég ösztönző volt a tudat, hogy hátralevő életét abszolút biztonságban élheti le.

– Hol van most?

– A csapat segít neki összepakolni, utána átviszik egy védett házba. Ha elég sokáig tudják titokban tartani, Volkovnak meg a seregnyi ügyvédjének esélye sem lesz felépíteni a védelmet. Sejtelmük sem lesz arról, hogy Meyer tanúskodni fog a régi társa ellen.

Egy pincérnő jelent meg, és Liam elé tette a sötétbarna folyadékot tartalmazó poharat. A nő sárga bikiniben volt, a derekára színes kendőt kötött, amely olyan kurta volta, hogy alig takarta formás fenekét. Cipőt nem viselt, és Liam elismerőn nézett végig hosszú, napbarnított lábán.

– Hozhatok még valamit? – kérdezte a pincérnő.

– Nem, köszönöm – felelte Liam.

A nő még néhány pillanatig elidőzött, a tekintete végigsiklott Liam testén.

– Ha tehetek még magáért valamit… bármit… – mosolygott rá csábosan –, csak szóljon, rendben?

Liam és Alec nézte, ahogy visszasétál a bárba. Nem siette el, biztos akart lenni abban, hogy mindkét férfi alaposan szemügyre veszi a bájait.

Alec megbökte Liam lábát.

– Azt hiszem, ez felhívás volt keringőre. Lehet, hogy végül mégiscsak kellemes helynek találod Honolulut.

Liam nevetett.

– Holnap reggel elutazom. Úgy érzem, csak egy kiadós alvásra van szükségem, semmi másra. – Az ajkához emelte a poharat, és ivott néhány kortyot. – Te mikor mész haza?

– Pénteken repülök vissza Chicagóba. Szombaton lesz Regan szülinapja. Csak a jövő héten vár vissza, és meg akarom lepni.

– Nem értem. Regan gyönyörű, okos, szórakoztató és kedves… fel sem foghatom, miért lett a feleséged az a tökéletes nő.

– Igazad van. Tényleg tökéletes. Az, hogy rátaláltam Reganre, a legjobb dolog, ami valaha is történt velem.

– Szerencsés ember vagy – állapította meg Liam.

– Így igaz – bólintott Alec. – Na és te? Nem készültél még fel arra, hogy megkeresd a megfelelő nőt, és megállapodj?

– Megállapodni. Ez itt a kulcsszó. Miért állapodnék meg, amikor olyan házasságok vannak a szemem előtt, mint a tiéd Regannel? Nem, eszem ágában sincs megállapodni. A munka segít, hogy folyton mozgásban legyek. Különben sem vagyok olyan naiv, hogy elhiggyem, van még egy tökéletes nő a világon.

Nagyot sóhajtott az előtte álló, utazással töltött napokra gondolva. Reggel Brüsszelbe repül, hogy konzultáljon egy csempészési ügyben, utána hétvégére Szingapúrban várják, végül még a hónap vége előtt vissza Washingtonba. Tudta, milyen fontos munkát végez az FBI-nak, és sohasem volt az a fajta, aki elég sokáig akar maradni egy helyen ahhoz, hogy gyökeret eresszen. Mindig is úton volt, oda ment, ahol szükség volt rá, de az utóbbi időben valami nyugtalanság munkált benne, amelynek nem tudott nevet adni.

Ismét belekortyolt a sörébe, lejjebb csúszott a széken, és a végtelen eget nézte. A telefon csörgése zökkentette ki a gondolataiból.

– A honolului iroda – mondta a kijelzőre nézve.

Alec figyelte, ahogy Liam a hívót hallgatja. Abból, ahogy a barátja arca elsötétült, kitalálta, bármi is az, nem lehet jó hír. A hívás végén Liam felállt és körbepillantott.

– Keresnünk kell egy tévét – közölte, és már indult is.

Alec utánament. Liam határozott léptekkel átvágott a szálloda bárján, a hátsó pulton álló kis tévékészülékhez sietett, és a távirányítót felvéve a sportcsatornáról a hírcsatornára váltott. Néhány ott iszogató baseballrajongó tiltakozva felkiáltott, de Liam erősebbre vette a hangot, ami elnémította a zajongókat. A hírolvasó befejezte a helyi politikus lemondásáról szóló hírt, és áttért a következő riportra, amely áttörésről számolt be egy hatalmas, kábítószer-kereskedelemmel foglalkozó banda elleni nyomozásban.

– Élőben jelentkezik Jennifer Dawson – mondta a férfi, és a képernyőn egy apartmanház előtt álló, mikrofonos nő tűnt fel.

– Itt állok a ház előtt, amelyben Herman Meyer élt álnév alatt az elmúlt két évben – kezdte a túlságosan lelkes fiatal nő. – Egy eddig azonosítatlan forrás közölte az ötös csatornával, hogy Meyert kihallgatta az FBI, és ő kész tanúskodni a volt társa, Dimitrij Volkov ellen, aki a feltételezések szerint az egyik legnagyobb észak-amerikai droghálózat feje. Mr. Meyer állítólag eltűnt az otthonából…

Liam visszakapcsolt a baseballmeccsre, aztán Alechez ballagott.

– Ennyit a meglepetésről – morogta.

Alec dühöngött.

– Csak egy maroknyi ember volt benne a Meyer-nyomozásban. Kizárt dolog, hogy valamelyikük nyilatkozott volna a sajtónak.

– Történt már hasonló korábban is, és ez nem lehet véletlen.

Alec bólintott.

– Akárki is szivárogtatja ki az információkat…

Liam fejezte be a mondatot.

– Annak belső embernek kell lennie.

Jordan Clayborne-t tartották az egyik legzseniálisabb hackernek a szakmában. Allison Trent azonban ezerszer jobb volt.

Bár sok közös vonás akadt bennük, egy dologban mégis nagyon különbözött a két barátnő. Jordan sohasem szegte meg a törvényt. Allison újra meg újra megtette.

Először egy fogadáson találkoztak. A fogadást egy professzor tiszteletére rendezték, akinek rangos díjjal ismerték el a számítástechnika területén elért eredményeit. Ez nagy dicsőség volt a professzornak és a Bostoni Egyetemnek is, amelynek Jordan végzett diákja, Allison pedig még a hallgatója volt. Jordan Allison mellett kapott helyet az egyik asztalnál. Bemutatkozott, bár erre igazán nem volt szükség. Allison pontosan tudta, kicsoda Jordan Clayborne. Legendának számított az egyetemen, úttörő volt és Allison szerint zseni a számítástechnika területén. Milliókért adta el az induló vállalkozását, s most egy olyan programsorozaton dolgozott, amely megtanítja a kezdőket az alapvető számítógépes ismeretekre, majd továbbvezeti őket egészen a haladó programozó szintig. Allisonnak azonban többet számított, hogy Jordan megtette azt, ami sokak szerint lehetetlen. Felkeltette a Szilícium-völgybeli fiúk figyelmét. Pontosan azt tette, amit Allisonnak is szándékában állt, amint megkapja a diplomáját. Hogyan is ne rajongott volna ezek után Jordanért?

Amint Jordan megkérdezte, milyen szakon tanul Allison, átszakadt a gát, és a lányok a következő két órában megvitatták a programozás rejtelmeit. Aznap este erős rokonszenv alakult ki köztük, és nem kellett hozzá sok idő, hogy a legjobb barátnők legyenek. Azt azonban egyikük sem sejtette, hogy a barátságuk események olyan láncolatát indítja el, amely teljesen megváltoztatja Allison életét.

Bokros teendőik ellenére is gyakran szakítottak időt arra, hogy együtt kávézzanak vagy ebédeljenek. Ha a kávézók és éttermek törzsközönsége látta a két nőt, amint izgatott beszélgetésbe merülnek, feltételezte, hogy a legújabb divatról vagy az aktuális valóságshow részleteiről folyik a szó. Álmukban sem gondolták volna, hogy a számítógép-programozás a téma.

Allison néhány hétig még nem találkozott Jordan férjével, Noah Clayborne-nal. A két nő rendszerint a mindkettőjüket érdeklő témákról beszélgetett, ha találkoztak. Egyikük sem ment bele mélyebben a személyes ügyekbe. Jordan elmondta, hogy férjnél van, s hogy a férje a kormánynak dolgozik, de Allison ennél többet nemigen tudott róla. Aztán az egyik hétvégén Jordan meghívta a szülei Nathan’s Bay-i otthonába. Allison ott találkozott először Noah-val, és tudta meg, hogy a férfi FBI-ügynök. Azonnal megkedvelte. Elbűvölő volt, tréfálkozó, és láthatóan fülig szerelmes a feleségébe. Allison nem látta okát, hogy óvatos legyen.

Jordan szülei, a Buchananek is kedvesen és szívélyesen fogadták, és Allison akaratlanul észrevette, milyen szeretettel viseltetnek egymás iránt. A nagynénje és a nagybátyja közt sohasem látott ilyen vonzalmat. A hétvégére Jordan két fivére is megérkezett a feleségével. Mindnyájan úgy bántak Allisonnal, mintha a családhoz tartozna. Szeretett a társaságkedvelő és kedves klánnal lenni, különösen esténként a vacsoraasztal körül, amikor Jordan és a testvérei felelevenítették a gyerekkori emlékeket és az egymás elleni csínyeket. Allison csak sejtette, micsoda ricsaj és nevetés lehet itt, amikor Jordan mind a hét testvére együtt van. Irigyelte őket.

Az első vacsoránál jött rá, hogy a Buchanan-klán legtöbb tagja valamilyen módon kapcsolatban áll a bűnüldözéssel. Jordan három fivére az FBI-nál dolgozott, egy szövetségi államügyész volt, az apja pedig bíró. Bármely más esetben a törvény túloldalára tett kalandozásai miatt kimentette volna magát, és olyan gyorsan eltűnik onnan, ahogy csak tud, de annyira jól érezte magát a Buchananekkel, hogy nem foglalkozott saját sebezhetőségével. Utólag persze rádöbbent, hogy óvatosabbnak kellett volna lennie. Csak annyit tudott felhozni a védelmére, hogy szerinte senki sem látta volna előre, mi jön ezután. Akkor csak annyit tudott, hogy jól érzi magát a családdal, amelynek minden tagja szereti egymást, és együtt akar lenni a másikkal, arról nem is beszélve, hogy rengeteg idejük volt Jordannel összeülni, és kódokról, programozásról, vírusokról és hackerekről beszélgetni.

Teltek a hetek, és a rengeteg munka miatt Allison nem tudott annyiszor találkozni a barátnőjével, ahányszor szeretett volna. Végül egy beharangozott programozószemináriumnak köszönhetően adódott lehetőség az újabb találkozóra. Allison nyomban feliratkozott rá. Tudta, hogy valószínűleg semmi újat nem fog tanulni, s részéről ez nem önteltség volt, hanem tény, de az egyik előadó Jordan volt, és szerette volna a jelenlétével támogatni a barátnőjét.

Elérkezett a szeminárium napja. Allison a könyvtárban töltötte a délutánt a dolgozatával, amelyet a következő héten kellett beadnia. Ötkor kikapcsolta a laptopot, és a kabátjáért nyúlt. Az órájára nézve látta, maradt még annyi ideje, hogy hazarohanjon és átöltözzön. Jordan előadása hétkor kezdődött, és Allison korán oda akart érni az előadóterembe, hogy jó helyet találjon. Száznál is több hallgató vett részt az eseményen. Ha olyan lesz, mint az informatikaórái, akkor a többségük férfi, amit Allison bosszantónak talált. Hol vannak a nők? Allison tudta, hogy egyre több nő hatol be a számítástechnika területére, de az előrelépés szerinte nem volt elég gyors ütemű. A férfiak nem félemlítették meg. Állta a sarat bármelyik férfival szemben, ha a képességeiről volt szó. Egyszerűen csak szerette volna, ha több nő van körülötte, és nem úgy néznek rá, mint valami csodabogárra.

Charlotte, a nővére mindig is látta Allison elemző oldalát, de a legtöbben, akik gyerekkorában ismerték, nem mondták volna, hogy egy nap még számítógépes zseni válik belőle. Mind azt állították, hogy a külsejében van az igazi tehetsége. Kislány korától kezdve dicsérték, milyen szép gyermek, gyakran teljesen idegen emberek. Amikor tinédzserré serdült, mindenki azt mondta, karcsú alakjával és hosszú, formás lábával született manöken. Egy fényképész kijelentette, hogy tökéletes az arca: magas pofacsont, elbűvölő és ragyogó kék szempár, tökéletes arcbőr, telt ajkak. Harmadikos középiskolás volt, és épp egy áruházban nézelődtek a nővérével, amikor az áruház igazgatójának szemet szúrt. A férfi felajánlotta, hogy reklámfotókat készítenek róla a helyi újságnak. Allison hazament, és megkérdezte a nagynénjét és a nagybátyját, de csak kurta és elutasító választ kapott. Igazából nem is számított másra. Amióta velük élt, még sohasem bátorították vagy ösztönözték.

Allison épp arra készült, hogy elutasítsa az igazgató ajánlatát, amikor a nagynénje és nagybátyja meggondolta magát. Nem véletlenül. Akkor kapták meg az ügyvéd számláját, aki a bolti lopáson ért Willt védte. Rájöttek, hogy a pluszjövedelem enyhíthet az anyagi gondjaikon, és megadták az engedélyt a fotózásra.

A fotók hatalmas sikert arattak, és a következő hónapokban Allison több ajánlatot is kapott, de mindet visszautasította. Nem érdekelte a modellkedés. Amikor azonban egy Giovanni Donato nevű, feltörekvő bostoni divattervező könyörgött neki, azon erősködve, hogy senki más nem tudná hordani a ruháit úgy, mint Allison, beadta a derekát. A férfi annyira kedves volt hozzá a reklámfotózás idején, hogy képtelen volt nemet mondani. Beleegyezett, hogy dolgozzon neki, korlátozott keretek közt, kizárólag addig, amíg a modellkedés nem zavarja a tanulásban, és nem gátolja a hosszú távú terveit.

Mivel kiskorú volt, a gyámjai ragaszkodtak hozzá, hogy minden Allison által megkeresett centet ők kapjanak, és amint megérkeztek a csekkek, nyomban el is költötték a pénzt. Amikor Giovanni erről tudomást szerzett, számlát nyitott Allison nevére a saját bankjában, megemelte a fizetését, anélkül, hogy szólt volna róla a gyámszülőknek, és a különbözetet a számlára tette. Allison értékelte a modellkedést, és különösen azt, ahogy Giovanni gondoskodott róla anyagilag is, de amikor két év múlva készen állt arra, hogy beiratkozzon az egyetemre, tudta, hogy ideje váltani. Pillanatnyi kétsége sem volt afelől, hogy valami másra termett, nem a modellkedésre. A sorsa abban a pillanatban megpecsételődött, amikor a nővére megmutatta, hogyan kell bekapcsolni a számítógépet. Nem emlékezett már rá, hány éves volt akkor, de tanúsíthatta, hogy szerelem volt első gombnyomásra. Akkoriban még félénk és csendes kislány volt, s az emberek viselkedése gyakran értelmetlennek tűnt neki, ám a számítógép soha. Nem tudta megmagyarázni, hogyan történt. Talán az agya is számítógép, elmélkedett. Egyszerűen csak minden a helyére kattant odabent. A számítógép egyben csodás menekülést is jelentett a rokonaitól és az állandó otthoni zűrzavartól. Amikor Allison feltette a fülhallgatót, kizárt minden zajt és felfordulást.

Ahogy teltek az egyetemi évek, Allison tudása és lelkesedése csak nőtt. Nem volt olyasmi, amit ne tudott volna megcsinálni a laptopjával. A kódolvasás volt az egyik kedvenc időtöltése. Miután a Sunset Gardens lakóinak gondját megoldotta, az elméletileg feltörhetetlen oldalak feltörése lett a kedvenc elfoglaltsága. Érdeklődése és kutatásai egyre szélesebb körűek lettek. Egy bonyolult program csábítása túl nagy volt, semhogy ellenállhatott volna neki, s minél komplikáltabb volt, annál jobb. Imádott programhibákat keresni, mert ezek az apró hiányosságok átjárók voltak néhány roppant tekervényes rendszerhez. Több száz oldalra hatolt így be, de arra gondosan ügyelt, hogy soha senki se fedezze fel a jelenlétét. Tudva, hogy ezek a hibák sebezhetővé teszik a szervezeteket és vállalatokat a romboló szándékú támadásokkal szemben, mindent elkövetett, hogy elrejtse a nyomait. Allison tisztában volt azzal, hogy törvényt szeg, amikor védett oldalakat látogat meg, de mentségére legyen mondva, gyermeki, ártatlan érdeklődés vezette. Számára ezek a programok óriási kirakójátékok voltak, és csak tanulmányozni akarta, hogyan illenek egymáshoz a darabkák. Semmi olyat nem tett, amivel ártott volna.

Nem, sőt inkább segített. Ha valahol erőszakos behatolást fedezett fel, blokkolta a hackert, és sokszor távolított el olyan vírusokat, amelyek ártottak volna valamely társaságnak, vagy teljesen megsemmisíthette volna őket. Nem okozott gondot számára, hogy önmaga előtt igazolja a tetteit, de valahol mélyen az a bizonyos kis hang nem hagyta nyugodni. Folyton arra figyelmeztette, ha a hatóságok rájönnek, mit tesz, óriási bajba kerül.

Szerette az egyetemet. Elköltözhetett végre a nagynénje és nagybátyja házából az egyetem közelébe. A költözés napja legalább akkora örömet jelentett, mint a Charlotte-tal és a férjével töltött karácsony délelőttök, s Allison forrón remélte, hogy soha többé egyetlen éjszakát sem kell a nagynénjénél és a nagybátyjánál töltenie. A szabadság azt jelentette, hogy arra koncentrálhat, ami izgatja. Míg legtöbb évfolyamtársa a helyi kocsmákban töltötte az idejét, ő a szobájában ült és kódokkal játszott. Nem volt teljesen aszociális. Szerzett néhány barátot, de a legtöbbjüket más törekvés hajtotta, és nem osztották az érdeklődését. Jó, hogy van olyan barátja, mint Jordan, aki megérti, és Allison alig várta már az esti szemináriumot.

A könyvtárból kilépve nyirkos hideg fogadta, a levegőben hópelyhek kavarogtak. Ha a meteorológusnak hinni lehet, hamarosan igazi hóvihar várható. A hőmérséklet szokatlanul alacsony volt ahhoz képest, hogy még csak november elejét írtak. Szerencsére a ház, ahol két másik egyetemistával lakott, mindössze három utcára volt az előadóteremtől. Átvág az egyetemen, és öt perc alatt ott lehet.

A ház üres volt, amikor megérkezett. Felsietett a szobájába, szűk farmerbe és hosszú ujjú pólóba bújt, aztán vastag, krémszínű, csavart mintás pulóvert húzott, és a szekrény hátuljából elővette a magas szárú csizmáját. Jól kitaposott, kényelmes lábbeli volt, amely melegen tartja majd a lábát. Hosszú, barna haját copfba kötötte. Rendszerint kevés sminket viselt, kivéve, amikor Giovannival fotózkodott. Most is csak a szempilláját festette ki, egy kis szájfényt tett fel, és indulásra készen állt. Vastag télikabátja helyett a világosszürke, steppelt pufi mellényét vette fel, amelynek sok cipzáras zsebe volt, így nem kellett táskát vagy hátizsákot vinnie magával. Az egyik zsebbe a kulcsok és a paprikaspray került. A személyije és az apró pénztárca a másikba, a papír zsebkendő és a mobilja a harmadikba, és még így is maradt két üres zseb a szürke bőrkesztyűnek. A hozzáillő szürke sálat kétszer is körültekerte a nyakán, aztán megkötötte, ahogy Giovannitól tanulta. Remek ruhatára volt, hála a férfinak, aki nemcsak pénzt tett félre neki, hanem ahhoz is ragaszkodott, hogy a jó munka jutalmaként megtartsa a bemutatott ruhákat is.

Az öreg ház lépcsője felnyögött és nyikorgott, ahogy leszaladt rajta a földszintre. Meglepve látta, hogy két lakótársa, Dan és Mark a nappaliban vannak. Komoly képpel hajoltak a dohányzóasztalon lévő nagy halom papír fölé. Allison mosolyogva nézte őket. Emlékezett rá, Charlotte mekkora balhét csapott, amikor megtudta, hogy Allison fiú egyetemistákkal költözik össze, de amikor megismerte őket, rájött, hogy Allison valószínűleg nagyobb biztonságban van, ha a fiúk is vigyáznak rá, mintha egyedül lakna. Különben is mindkét fiúnak volt barátnője.

Dan Campbell felelt a ház pénzügyeiért. Ösztöndíjas közgazdászhallgató volt, s valószínűleg évfolyamelsőként fog diplomázni jövőre. Amikor Allison jelentkezett az egyetemi hirdetőtáblára kitűzött „kiadó szoba” hirdetésre, Dan volt az, aki rávette Markot, hogy Allison beköltözhessen. Dan olyan testfelépítésű volt, mint egy hátvéd, bár egyáltalán nem sportolt. Hatalmas mackóra emlékeztette Allisont, de nagyon kedves fiú volt.

Mark Starusman politikatudományt hallgatott, és jogi egyetemre készült. Társaságkedvelő és barátságos volt, és Allison nagyon kedvelte. Mark nemrég jegyezte el a lányt, aki a szomszédos egyetemre járt, és a diploma megszerzése után készült elvenni. Amikor nem órán volt, a diákönkormányzatban tevékenykedett, és Allison nem is kételkedett abban, hogy egy napon rá fog szavazni az állami… ha nem a nemzeti választásokon.

A szemeszter első néhány hónapjában volt egy negyedik lakótársuk is, Brett Keaton azonban sohasem illett a társaságba. Míg a többiek megosztoztak a feladatokon, ő lusta volt, és nem volt hajlandó elvégezni a maga részét. Ő is számítástechnikát tanult, és folyton a nagy tervével kérkedett, hogy céget alapít, és felfuttatja. Egy nap övé lesz fél Boston, fogadkozott. Sajnos akadt egy komoly gyengesége ennek a tervnek. Brett tanulmányi eredménye legjobb esetben is átlagon aluli volt. Gyakran kért segítséget Allisontól, s Allison ugyan néhányszor hajlandó volt kihúzni a csávából, de komoly kétségei voltak Brett képességeit illetően. Nem is szólva arról, hogy a fiú nem a szorgalmáról volt híres, és irtózott a kemény munkától. A lakótársak egy ideig eltűrték az ellenszenves alakot, de egyik nap Mark rajtakapta, hogy besurrant Allison szobájába, és a számítógépe körül szaglászik. Mark szólt Dannek, és a két fiú úgy döntött, ez volt az utolsó csepp a pohárban. Felszólították Brettet, hogy pakoljon össze és költözzön ki.

Mivel ők hárman nagyon jól kijöttek, úgy döntöttek, nem adják ki a megüresedett szobát. Eddig is boldogultak, tehát igazán nincs ok rá, hogy egy újabb valakihez próbáljanak alkalmazkodni. A dolgok gyorsan visszatértek a rendes kerékvágásba.

– Al, van egy perced? – kérdezte Dan, amikor észrevette a lépcső alján.

– Persze. Mi van?

A kanapéhoz ment, és leült a karfájára. Látta, hogy a papírok számlák, és várta a magyarázatot.

– Minden rendben van ebben a hónapban, csak a bérleti díj Markra eső része hiányzik.

– Tiszta idiótának érzem magam – morogta Mark. – Mielőtt kidobtuk Brettet, sohasem jutott eszembe, hogy ellenőrizzem a holmimat. Akkoriban olyan dühös voltam, hogy nem is gondoltam arra, hogy ránézzek a dugipénzemre. Brett mindet elvitte. Bizonyítani azonban nem tudom.

– Tudtad, hogy az egyik délután visszaosont a házba, és bement a szobádba? – kérdezte Dan Allisont.

A lány bólintott.

– Igen, Mark elmondta.

Amikor hallotta, hogy Brett a számítógépe körül szaglászott, csak nyugtalankodott, de amikor tudomást szerzett a második kísérletről, megszólalt a fejében a vészcsengő. Akkor már hónapok óta dolgozott egy programon, amely, ha sikerül, forradalmasíthatja az adatvédelmet. Senkinek sem beszélt róla, még a lakótársainak sem, mert hátravolt még néhány részlet, és először gondosan tesztelni akarta. Brett valahogy felfedezte volna a munkáját? Nem tehetett róla, a gyanú befészkelte magát a szívébe. Általában nagyon óvatos volt, de Brett jó néhány alkalommal ott volt a közelében, amikor bejelentkezett a számítógépébe. Mégsem lett volna elég elővigyázatos? Elég egyetlen apró botlás a részéről, hogy Brett megtudja, hogyan férhet a munkájához. De a gépén többféle védelem is van, és azzal nyugtatta magát, hogy mindenről készített biztonsági másolatot is. Ráadásul Brett tudása legfeljebb közepes, tehát ha rátalált is a munkájára, akkor sem értett belőle sokat. Az aggodalom ennek ellenére nem hagyta nyugodni. Talán a fiú megpróbált ellopni valamit? A számítógépét? Rájött, hogy sokkal óvatosabbnak kell lennie. Az egész élete rajta volt azon a laptopon.

– Én voltam az, aki kezeskedtem érte – csóválta a fejét Dan. – Milyen ostoba voltam!

– Mennyi kell még, hogy meglegyen a bérleti díj? – kérdezte.

– Hatszáz.

Allison elővette a pénztárcáját, és a titkos rekeszből három százdolláros bankjegyet. Azt tervezte, hogy reggel beteszi a bankszámlájára. Helyette letette a dohányzóasztalra.

Dan kétszáznegyvenet dobott be.

– Még mindig hiányzik hatvan.

– Van hatvanam – mondta Mark.

– Al, honnan van háromszáz dolcsid? Sosem szokott kápéd lenni.

– A szülinapomra kaptam Charlotte-tól és Olivertől – felelte Allison.

– Visszafizetem, srácok – fogadkozott Mark. – Ígérem.

– Nem így működik a dolog – mondott ellent Dan. – Lehet, hogy a jövő hónapban Allisonnak lesz szüksége segítségre… vagy nekem. Nem vezetünk nyilvántartást.

Allison helyeslőn bólintott.

– Ez minden? Mert mennem kell.

– Hová? – kérdezte Dan.

Allison gyorsan beszámolt nekik a szemináriumról, és ismét az ajtó felé indult.

– Nálad van a paprikaspray? – szólt utána Dan.

– Nálam.

– A kulcsaid?

– Azok is.

– A mobilod, ha esetleg bajba kerülnél?

– A mobil is megvan.

– Rugós bicska?

Allison nevetett.

– Nincs rugós bicskám… és nem, nem is fogok venni.

– Csak tudni akartam, figyelsz-e. Légy óvatos!

Allison becsukta maga mögött az ajtót, de még hallotta a fiú hangját.

– És ne feledd… tartsd szemmel a környezetedet!

Dan volt az aggodalmaskodó. A szerető báty, aki hiányzott az életéből. Nem feledkezett meg Willről, az unokatestvéréről, de ő nem volt alkalmas erre a szerepre. Együtt nőttek fel, és Will betölthette volna a fivér szerepét Allison életében, de ez sohasem történt meg. A fiú csak egyvalaki miatt aggódott, és az saját maga volt, a szeretetet pedig hírből sem ismerte.

Allison hallotta, hogy az utca túloldaláról szólítja valaki, és ahogy megfordult, hogy intsen az egyik professzorának, megszólalt a telefonja. Remek hangulatban volt egészen addig, míg meg nem látta, ki hívja. Allison nem akarta felvenni, és egy pillanatra megfordult a fejében, hogy hagyja, hogy a hangpostára menjen a hívás, de múltbéli tapasztalataiból tudta, a nagynénje nem fogja feladni. Azt is tudta, hogy a nagynénje minden egyes hívással egyre ellenségesebb lesz. Végül úgy döntött, jobb ezen mielőbb túlesni.

– Halló!

– Halló, Allison! Hogy vagy? – A nagynénje hangja nyers volt, mint mindig. Allison csak olyankor hallott némi érzelmet a hangjában, amikor a fiához beszélt.

– Jól – felelte.

Az utcasarokra ért, és megállt, hogy elengedje az autókat, mielőtt átmegy. A lámpák akkor kezdtek pislákolva életre kelni, ahogy az alkony ráborult a városra.

– Melegen öltöztél?

– Igen.

– Nem eszel túl sokat, ugye? Tudod, hogy kerülnöd kell a szénhidrátokat.

Allison felsóhajtott. A nagynénje sohasem fog megváltozni.

– Nem. Nem eszem túl sokat.

– Mondták, hogy tökéletes az alakod és a súlyod.

Allison a fogát csikorgatta. Kész csoda, hogy nem alakult ki valami táplálkozási zavar nála. Középiskolás korában minden este saláta volt a vacsora. A nagynénje folyamatosan számolta a kalóriákat. Óriási nyomás nehezedett rá, ami idegtépő volt.

– Igen, tudom.

– Melegen öltöztél? Nem engedhetjük meg magunknak, hogy megbetegedj.

Ezt már kérdezte. A nagynénje zaklatott. Allison hallotta a feszültséget a hangjában. Az azonban sohasem működött, ha siettetni próbálta. Isten a tanúja, hányszor próbálta már felpörgetni az eseményeket a múltban. Csak idegesebbé tette vele a nagynénjét, és tovább tartott, míg az ostoba fecsegés után végre a tárgyra tért.

– Igen, melegen öltöztem – ismételte.

– Ne haragudj, mit mondtál? A bácsikád is beszél, és én…

– Igen?

– Beszéltél mostanában Giovannival?

– Igen, minden héten beszélek vele.

– Szükségünk van rá, hogy amilyen hamar csak lehet, újra fotózkodni kezdj. Egy időre félre kell tenned a tanulmányaidat.

Megint? A fenébe, azt már nem!

– Jane néni, a szemeszter közepén járunk. Nem halaszthatok újra. Már csak néhány lépésre vagyok a diplomától. Mit gondolsz, hányszor hajlandók visszavenni a jezsuiták? Mi történt?

Természetesen ismét csak Will lehet a dolog mögött. Mindig Will volt. Allison nem merte megkérdezni, ezúttal mit követett el az unokatestvére, mert a nagynénje azonnal tiltakozni kezdene. Ha Willről volt szó, a nagynénje és a nagybátyja mintha meseországban éltek volna. Soha semmi nem a fiú hibája volt.

– Will börtönbe kerülhet – bökte ki a nagynénje érzelemtől remegő hangon. – Igen, jól hallottad, börtönbe.

– Miért?

– Olyasmiért, amit el sem követett. Nem lopott semmit. Csak rossz időben volt rossz helyen, és amikor a rendőrség jött, ő próbálta elmondani nekik, de meg sem hallgatták. Most azért is vádat emelnek ellene, hogy ellenállt a letartóztatásnak. Ő az áldozat, és az ügyvédje be is fogja bizonyítani. De van egy kis gond az ügyvédi megbízás…

– Jane néni, nem tudok…

– Vészhelyzet van. A nagybátyáddal csapdába kerültünk.

Mondd meg neki, hogy ne vitatkozzon, hanem tegye, amit mondasz, hallotta Allison a nagybátyja hangját. A döntést meghoztuk.

Allison érezte, hogy lassan felmegy benne a pumpa. Közben az előadóterem elé ért, s most fel-alá járkált a járdán. Az előadásra igyekvő hallgatók sorra elmentek mellette, be az épületbe. Egy pillanatra megtorpant, és meglátott egy vastag télikabátot viselő férfit a lépcső tetején. A télikabát gallérja fel volt hajtva. A férfi őt nézte. Dan figyelmeztetése, hogy figyeljen a környezetére, nem maradt hatástalan, ezért is vette észre a férfit. Távolabb sétált a lépcsőtől, miközben tovább hallgatta a nagynénjét.

– A bácsikádnak igaza van. A döntést meghoztuk. Ne felejtsd el, a család az első, és Willnek szüksége van rád. Ne légy hálátlan azok után, amit érted és a nővéredért tettünk…

– Jane néni, semmi baj – szakította félbe Allison. – Nem kell halasztanom. Már beszéltem Giovannival, és a szünidőben lesz egy fotózás, a szünidő meg már itt van a nyakunkon.

Megvárta, amíg az információ eljut a nagybátyjához is.

– Ó, ez csodálatos! – sóhajtott fel megkönnyebbülten a nagynénje. – Biztos vagyok benne, hogy az ügyvéd vár addig, amíg a csekked megérkezik. A bácsikád majd beszél vele.

A fejükben már meg is oldódott a gond, és Willt hamarosan ismét elengedik. Komolyan hitték, hogy a megfelelő ügyvéddel és elég pénzzel bármilyen bajból kihúzhatják a fiukat. Eddig így is történt. Sikerült valahogy meggyőzniük magukat, hogy Will áldozat. Csak elegendő szeretet és pátyolgatás kell, és akkor minden rendben lesz. Allison próbált törődni az unokatestvérével, de képtelen volt megérteni a szülők irracionális odaadását. Annyi színt kevertek még az igazságba, hogy a végén teljesen új valóságot festettek.

Amit Allison a nagynénjének mondott Giovannival kapcsolatban, nem volt teljes hazugság. Épp az előző héten beszélt a férfival, de semmilyen munka nem várt rá. Holnap majd felhívja, és kikönyörög valamit, hacsak nincs tényleg kilátásban valami fotózás. Giovanni nem csupán a munkaadója volt, hanem az évek során egyfajta apafigurává is vált. Allison teljesen megnyerte magának a férfit, amikor beleegyezett, hogy kizárólag neki dolgozik. Giovanni a múzsájának nevezte, és gyakran mondogatta, azzal, hogy Allison Bostonban maradt ahelyett, hogy New Yorkba ment volna, feladta a lehetőséget, hogy topmodell legyen belőle. Allison nem értett vele egyet. Nem volt elég magas vagy sovány, arról nem is beszélve, hogy a divatszakma mércéje szerint már túl öreg volt. Ráadásul az is tény, hogy nincs meg benne az a plusz hajtóerő, ami a sikerhez elengedhetetlen. Különben is, az ambíciója egészen más irányba vitte.

Allison befejezte a beszélgetést, és rokonai gondját félretéve besietett az épületbe.

A kavargó hópelyhekből erős havazás lett, és az idő csípős hidegre fordult.

A terem oldalsó részén talált egy helyet, alig három sorra a pódiumtól. Kicipzárazta a mellényét, levette a sálját, és kényelmesen leült, aztán eszébe jutott, hogy el kell némítania a telefonját.

Jordan a pódium mellett állt, és a szervezővel beszélgetett. Könnyű volna irigykedni rá, gondolta Allison. Jordan olyan nőnek tűnt, mint aki mindent megkapott az élettől. Nemcsak fantasztikusan okos, de gyönyörű is hosszú, gesztenyebarna hajával, csillogó szemével és ragadós nevetésével. A szervező rajongó tekintettel nézett rá. Jordan észrevette Allisont, és intett neki.

Rövid bemutatkozás után Jordan jó félórát beszélt szoftverfejlesztői tapasztalatairól és a jelenlegi munkájáról, a programról, amely egyszerűsíti a számítógépes ismeretek elsajátítását. Utána jöttek a kérdések. Néhány informatikushallgató kissé leereszkedő stílusban kérdezett, nyilván le akarták nyűgözni Jordant a tudásukkal. Jordan olyan türelmesen és kedves mosollyal válaszolt, hogy Allison eltűnődött, vajon a kérdező rájött-e, hogy épp most döngölte a talajba egy komoly szakember.

Amikor az előadás hivatalosan véget ért, a hallgatóság nagy része kifelé igyekezett, de néhány konok alak még maradt, hogy folytassa a vitát. Húszpercnyi kérdés-felelet után egy-két diák bonyolultabb kérdéseket tett fel, felkeltve ezzel Allison érdeklődését. Figyelmesen hallgatta Jordan szakértő válaszait, majd saját kíváncsiságának engedelmeskedve, ő is feltette a kezét.

Jordan felé fordult és rámutatott.

– Igen? A kérdésed?

Allison kihúzta magát a széken.

– Az érdekelne, gondolkodtál-e valaha azon, hogy Cobart használj ennek a bizonyos programnak a megírásához – kérdezte hangosan.

Mindenki őt nézte. Néhányan tanácstalanul egymásra pillantottak. A Cobar alig ismert programnyelv volt, amelyről a legtöbbjük még nem is hallott.

Jordan gondolkodott néhány pillanatig.

– Ez igazán érdekes ötlet – felelte végül. – Miből gondolod, hogy illene ehhez az alkalmazáshoz?

Allison érveket sorolt fel, és a két nő hamarosan élénk beszélgetésbe merült. Az ott maradt hallgatók először próbáltak lépést tartani velük magyarázatokat kérve, de hamar nyilvánvalóvá vált, hogy a legtöbbjük elvesztette a fonalat. Ahogy egyre jobban elmerültek a részletekben – többnyire Jordan ostromolta kérdésekkel Allisont –, a hallgatóság kezdte elveszteni az érdeklődését, és egymás után kiszivárogtak a teremből. Végül csak Jordan, Allison és egy maroknyi hallgató maradt a teremben.

Allisonban hirtelen tudatosult, hogy a legtöbben távoztak. Végignézett az üres székeken, és a terem hátuljában észrevett valakit. Ugyanaz a férfi volt, akit a lépcső tetején is látott. Nem figyelt rájuk, lefoglalta, hogy a telefonja gombjait nyomkodja. Nyilván üzenetet küldött valakinek. Láthatóan hidegen hagyta a vita, mégsem távozott. A férfi felnézett, és a tekintetük egy rövid pillanatra találkozott. Allison megesküdött volna rá, hogy a férfi rámosolygott. Biztos volt benne, hogy még sohasem látta ezt az embert. Kizárt dolog, hogy elfelejtette volna, amilyen jóvágású volt.

A szervező végül véget vetett a kérdezz-felelek résznek, és előrelépve megköszönte Jordannek, hogy részt vett a fórumon. Azok, akik még a teremben maradtak, hangos tapssal fejezték ki tetszésüket. Miközben Allison arra várt, hogy Jordan elbúcsúzzon a szervezőtől, észrevette, hogy üzenetet kapott Dantől. A fiú a könyvtárban volt, és azt akarta, hogy Allison írjon vissza, amikor hazafelé indul, mert szeretné elkísérni. Allison elmosolyodott, amikor elolvasta. Igazi tyúkanyó ez a Dan, de titokban hálás volt, amiért a fiú ilyen védelmezőn viselkedett.

Allison gyorsan visszacsúsztatta a mobilt a zsebébe, és a pódiumhoz sietett, hogy üdvözölje Jordant, aki épp akkor jött le a lépcsőn.

– Tényleg olyan unalmas voltam, amilyennek éreztem magam? – kérdezte Jordan.

A szervező lekapcsolta a világítást, és bezárta a termet.

– Egyáltalán nem voltál unalmas. Hogyhogy azok az informatikus fiúk olyan lekezelőek voltak?

– Fogalmam sincs – felelte Jordan. – De ma porig aláztad őket – tette hozzá szélesen mosolyogva.

Allison üzent Dannek, miközben a kijárat felé haladtak. Körülnézett a titokzatos idegent keresve, aki a terem végéből figyelte, de a férfi eltűnt.

A két barátnőnek nem sok ideje maradt a beszélgetésre, mert Dan szinte azonnal megjelent. Allisonnal elkísérték Jordant a kocsijáig, aztán hazaindultak. Útközben Allison mesélt Dannek a Jordannel folytatott vitáról.

– Ugye tudod, hogy közgazdásznak készülök, és minden, amit mondasz, csak egy nagy zagyvaság számomra?

– Bocs – nevetett Allison. – Azt hiszem, kicsit belemerültem a technikai részletekbe, igaz? – Hallgatott egy percig. – Ma este meglehetősen nagyképűen viselkedtem. Nem kellett volna.

– Miért ne? Nincs azzal semmi baj, ha megmutatod az embereknek, milyen okos vagy.

Allison nem értett vele egyet.

– Nem akarom magamra vonni a figyelmet. Még bajba kerülhetek.

– Ugyan miféle bajba kerülhetnél? Nem valószínű, hogy törvényt szegtél vagy ilyesmi… vagy talán mégis? – vonta fel a szemöldökét, és megjátszott gyanakvással nézett a lányra.

– Nem, dehogy – nevetett Allison, de kerülte a fiú tekintetét.

Ha Dan tudná!

A tavaszi szünetben Allison a tanulmányaival akart foglalkozni, de a nagynénje és a nagybátyja ragaszkodott hozzá, hogy vállaljon el egy újabb fotózást, mert az ügyvéd számlája csillagászati összegekre rúgott. Allison tudta, hogy visszautasíthatná. Elmúlt már tizennyolc, és a gyámjainak nem volt hatalmuk felette, de ha nemet mond, tudta, állandóan telefonhívásokkal ostromolnák és zaklatnák, és annyit nem ért az egész. Allison szerint még az is kitelt volna tőlük, hogy utánamennek az osztályba, és jelenetet rendeznek, hogy megkapják, amit akarnak. Mindig is egyszerűbb – és elkerülhetetlen – volt beadni a derekát.

De Willt távol tartani a börtöntől egyre nehezebb feladatnak bizonyult. Az egyik bíró indulatkezelő terápiára kötelezte a fiút. Allison nagyon remélte, hogy ez segíteni fog, de voltak kételyei.

Szerencsére Giovanni készen állt az új kollekciójának a fotózására, és el volt ragadtatva, hogy Allison elérhető. A fotózás Maine gyönyörűen csipkézett tengerpartján volt, és Allison három hétig modellt állt, miközben egy csapatnyi fodrász, sminkes és öltöztető buzgólkodott körülötte. Azon a napon, amikor visszatért Bostonban, Jordan felhívta.

– Úgy örülök, hogy visszajöttél!

Allison hallotta a lelkesedést a hangjában.

– Mi történt?

– Mit szólnál egy látogatáshoz az FBI új irodaépületében ma délután?

Allison habozás nélkül nemet mondott. Fárasztó volt az elmúlt három hét, és szeretett volna legalább egy napot pihenni, de amikor Jordan megemlítette, hogy az új számítógépes központot is megnézhetik, újra átgondolta a dolgot.

– Jim Phillips ügynök a barátunk – magyarázta Jordan. – Noah dolgozott vele, és régóta ismerjük már. Ő vezeti a bostoni számítógépes bűnözés elleni csoportot. Azt hallottam, hogy a központ felszerelése a lehető legmodernebb, és égek a vágytól, hogy láthassam. Az imént hívott, és megkérdezte, szeretném-e ma megnézni. Ismer téged, és azt mondta, magammal vihetlek. Mit mondasz?

– Honnan ismer? – kérdezte Allison gyanakodva.

– Gondolom, Noah mesélt rólad – felelte Jordan. – Szegény férjem órákon át hallgathatta, amint kódokról, programozásról meg vírusokról beszélgetünk. Valószínűleg megemlítette Phillipsnek. Szóval, akarsz jönni vagy sem?

– Ki nem hagynám. Megyek.

Még nem pakolt ki az út után, ezért a szekrényhez ment, hogy keressen valamit, amit felvehet. Úgy vélte, a szokásos farmer és póló nem lenne helyénvaló, így szoknyát, selyemblúzt és magas sarkú szandált vett fel.

Amikor Jordan érte jött, Allison lakótársai a kocsifeljárón kosaraztak. Allisont meglátva megálltak, és elismerően füttyentettek, ahogy a lány végigsétált a járdán.

– Hová mész, Al? Biztos valami különleges helyre, ha a délután közepén szoknyát húztál – évődött vele Mark.

Allison mosolygott, intett a fiúknak, aztán beszállt az autóba.

Az út sokáig tartott. A GPS három különböző autópályára vezette őket, mielőtt letértek egy régi ipari területnél. Allison még abban sem volt biztos, hogy még mindig Boston területén járnak. Befordultak egy sarkon, és egy hosszú, kanyargós úton találták magukat, amely úgy tűnt, a semmibe vezet. Nem voltak házak vagy más kereskedelmi ingatlanok a környéken, csak vastag fák az út két oldalán. Az ágak úgy hajoltak föléjük, mintha ernyőt tartanának.

– Miért tette a Hivatal az irodát ide, a világ végére? – csodálkozott Allison.

Jordan is zavarban volt.

– Fogalmam sincs. Amikor elmondtam Noah-nak, hogy idejövünk, figyelmeztetett, hogy félreeső helyen van. Bárcsak velünk jöhetett volna, de ma reggel Floridába kellett utaznia.

Drótkerítés magasodott előttük. Megálltak a kapu előtt, és a GPS közölte, hogy elérték az úti céljukat. A kerítés mögött háromszintes, modern, csupa üveg és acél épület magasodott. Semmi jelét nem látták annak, hogy ez FBI-iroda lenne.

– Biztos vagy benne, hogy jó helyen járunk? – kérdezte Allison. – Elhagyatottnak tűnik.

– Phillips ügynök ezt a címet adta meg – felelte Jordan.

A kapu hirtelen kinyílt.

– Azt hiszem, tudják, hogy itt vagyunk – jegyezte meg Jordan, és a gázra lépve begurult a kapun. Bekanyarodott a nyilvánvalóan látogatóknak fenntartott üres parkolóba, és beállt a bejárathoz legközelebb eső helyre.

– Biztos az épület túloldalán van a garázs, vagy talán a föld alatt.

– Az őr odabentről figyel minket.

Jordan bólintott.

– Két kamerát látok az épület tetején, és az infravörös érzékelők egyértelműen ránk vannak irányítva.

– Ez nagyon furcsa – vélte Allison. – De tény, attól, hogy ilyen fokozottan védett hely, csak még jobban izgat, hogy mi lehet odabent. Kíváncsi vagyok, van-e rejtjelező szoba.

– Biztosan van.

Az ajtó felé indultak.