Réti László

Megölni Telekit

Réti László – Megölni Telekit

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2020

A szerző elérhetősége:

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2024)

Borítóterv

Réti László és MI

Elektronikus változat

Réti László

Larkin Consulting Kft.

ISBN: 978-615-6734-06-8

Réti László

MEGÖLNI TELEKIT

2024

A regény Dr. Nagy Sándor István ötletéből készült. A regény alapjául szolgáló történet végleges kialakításában ötleteivel a szerző mellett azonos részt vállalt N. Forgács Gábor. Az alkotói folyamatot a végső formátum kialakításában pótolhatatlan tanácsokkal és ötletekkel segítette Weith Katalin.

Erának.

Mert ezzel már tartoztam.

1.

1919. január

Véres volt.

Véres volt a lába.

A combja belső oldala. Nem túlzottan ömlött, de azért csordogált. A lábikrája sem volt iszamós a vértől, és nem volt feljebb sem cuppogós, ragacsos, alvadófélben lévő vér. Csak úgy szivárgott. Csendesen, lassan, de azért kitartóan. Megállíthatatlanul. Már órák óta.

Halálra volt rémülve.

Tizenhárom évesen bárki halálra rémül, ha vér folyik belőle, és nem áll el. Ha nincs kihez szólnia. Mert elárulták. És csak magára számíthat. Mert itt ez történt. Csak magára számíthat. Mostantól csak magára.

Mi mást is tehetne azok után, ami történt...

A vér azonban makacsul folydogált.

Valahonnan fentről. Bentről. Onnan, ahonnan nem lenne szabad, ahol ebben a korban még semmi keresnivalója nem lenne. De mégis folyt. A keskeny vércsík ott csordogált lefelé a bőrén. Hajszálpontosan úgy, ahogy az emberi vér szivárogni szokott. Csak egy nagyobb csepp indul meg arra, amerre a gravitáció terelgeti. Lefelé. Mindig csak lefelé.

Most le a combján.

A belső oldalon.

A nagy vércsepp az útja során sorvadni kezdett, lassan kisebb lett, ahogy maga mögött hagyta tartalma egy részét. Ahogy a könnyű kis pihék megakasztották a patakocskát, és kiszakítottak maguknak egy keveset belőle. De hiába – a patak nem apadt el. Valami még mindig táplálta. Órák óta. A szivárgás nem csillapult. Ott bent valami nem akart behegedni, nem akart varasodni. Nem akart megalvadni. Vagy nem tudott.

A patak a jobb lábán már a térdénél járt.

A balon is volt egy belőle, de mivel ott több ágra szakadt a szivárgás, nem is jutott olyan messze, mint a másik combján. Ezen az oldalon háromfelé ágazott el. A középső volt a leghosszabb, de az is csak a térde feletti területig jutott. A térdhajlattól talán félarasznyira. Olyan volt, mintha egy nagy, vörös, lefelé fordított háromágú szigonyt rajzoltak volna a bőrére. Csak éppen ezt vérrel rajzolták.

Már többször megtörölte magát.

Mindig tétova, reszketeg mozdulattal. A sokktól remegő kézzel. De azért mégis elszántan, hogy szabaduljon a szégyentől, szabaduljon a hányingertől. Csak tiszta akart lenni. Semmi más. Csak tiszta. Újra tiszta.

Összeszorult, gombóccá facsarodott gyomorral ült. Nem volt senki, aki átölelje, megvigasztalja. Nem volt senki, aki elmondja, hogy amit most érez, mind érthető, ismert testi reakció. Az adrenalin utóhatása, a sokkot követő váltakozó remegés és bénultság, a gyomrában érzett nyomás, a megfeszült hasfalban szirmait bontogató izomláz. Mind-mind ismert. Már milliószor megtörtént másokkal. Most vele. És még milliószor meg fog történni, ismét csak másokkal.

A szakadozott, agyonmosott zsebkendő mellette hevert a hinta kezeletlen deszkáján. A jobb kezével támaszkodott rá, görcsösen szorongatta a szutykos rongyot. Ujjai úgy feszültek rajta elfehéredett bütykökkel, ahogy a sas mar bele a felkapott préda gerincébe. Szilárdan, elszántan. Végzetesen. Megváltoztathatatlanul...

A vászondarab ugyanúgy véres volt, akárcsak az ujjai.

Már négyszer törölte meg magát vele.

Négyszer hagyott vérmaszatos nyomokat a bőrén. Négyszer kente szét a combján a szivárgó vért, hogy az halványvörösre színezze az apró, kékes erekkel átszőtt, már-már áttetsző bőrt. Négyszer remélte, hogy már vége.

Aztán ötödjére is megindult a csordogáló patakocska, és lassan kétfelé vált. Jobboldalt elszántan tartott a térde felé, hogy ott erőt vegyen, és új lendületre kapjon a vékony, gyermekien törékeny boka irányába.

Nem tudta, mennyi idő telt el.

Már világosodni kezdett keleten, de ez nem érdekelte. Most nem. Hideg volt, a levegőben enyhe füstillat terjengett. A távolban egy kakas kukorékolt. Kakas... Hogy lehet itt még életben egy kakas? Már mindent felfaltak hetekkel ezelőtt. És éheztek.

Emlékezett mindenre, de semmire nem akart emlékezni.

Lassan felkelt, és a lábára helyezte a súlyát. Nem volt egyértelmű, hogy azonnal sikerül majd. Megingott, de aztán lassan kiegyensúlyozta magát, és megállt. Kis terpeszben. Lenézett a cipőjére.

Nincs is cipője, jutott eszébe, ahogy lassan tudatosult, mit is lát. Harisnyás lábbal állt a deres fűben. Hideg volt, de ez most valahogy jól esett. Anyácska mindig azt mondta, gyere be, mert megfázol. Most is ezt mondta volna, ha látja, hogy télvíz idején a hintán ül, a lábát lógázza, és csak harisnya van rajta.

Hová lett a cipője?

Anyácska mindig óvta.

Anyácska mindig jó volt vele.

De most hol volt?

Hol volt, amikor kellett volna?

Persze tudta. Tudta jól. Hallott mindent. Csak éppen nem akarta felfogni, és végképp nem akarta megérteni. Nem tudta felérni ésszel.

Sóhajtott. Mélyről, szakadozottan. A mozdulat többször megakadt, ahogy a mellkasa megtorpant a sóhaj közben. Mintha csak az omnibusz rázná, amikor átdübörög a macskaköveken. Jobbra dűl, meg balra, és a mellkasa remeg a sóhaj közben. Most azonban nem volt itt semmi. Se macskakő, se omnibusz. Semmi. Csak a történtek. A rossz álom.

De már túl van rajta, mondogatta magának. Öt nap után túl van rajta.

Túl van rajta…

Végleg. Örökre.

Felemelte a fejét, de épp csak annyira, hogy a vadászház ismét feltűnt előtte a hajnali derengésben. A göröngyös pázsit felett úszó méteres párában úgy tetszett, akár, ha lebegne a föld felett.

Oda kell mennie.

Már csak egyetlen gondolata volt.

Meg kell fürdenie. Minden más valószerűtlenül távolra került és lényegtelennek látszott. Csak a fürdés, meg egy kád víz. Nem vágyott másra. Víz még volt, és tűzifa is akadt. Csak minden más fogyott el.

Előre mozdította a bal lábát. Lassan, simán siklott a dermedt fűszálakon. Megállt, ránehezedett, aztán maga után húzta a jobb lábát. Nem emelte, csak úgy húzta. Teli talppal, végig a füvön. Érezte a hasogató fájdalmat ott lenn, középen. A könnyei eleredtek, de ment tovább. Enyhe terpeszben, csoszogva, lassan. De elszántan.

Más is túlélte.

Ő is túléli.

Nem igazán tudta, hogy mi is történt vele valójában, de azt a legkisebb csontjában is érezte, hogy valami rossz. Valami olyan találta meg, ami velejéig gonosz és romlott volt. Soha többé nem akart találkozni ezzel az érzéssel, de most még nem tehetett ellene semmit. El kellett viselnie, mígnem majd egyszer múlni kezd.

Enyhe terpeszben haladt. Egyik láb a másik után. Lassan, folyamatosan. Egyik a másik után. Érezte a lábai közt a melegséget. Tudta, hogy megint elindult a vérzés, ami igazából talán el sem állt. Nem is elindult, inkább csak új erőre kapott. De most ez ellen sem tehetett semmit.

Odaért a vadászház hátsó ajtajához. Nyitva volt. Apró keze eltörpült a kilincsen.

Meglepően könnyedén nyílt.

Befelé tolta, és belépett. A kőlapokkal kirakott keskeny folyosó hideg volt, de a deres fű jeges érintése után szinte forrónak tűnt harisnyás talpa számára.

A fürdőszoba ott volt. Balra, elöl. Már csak tizenöt lépés.

Tizenöt fájdalmas, csoszogó lépés.

Elhaladt a konyha mellett.

Megérezte, hogy valaki van odabenn.

Megállt. Az ajtótok mellett, a pulton ott hevert a nagy szeletelőkés. Arra készült, hogy anyácska négykilós veknijeit szelje. Mindig borotvaélesre volt fenve. Mindig. Úgy lehetett jó nagy, igazi karéjt vágni vele, ha jó éles.

Most is megcsillant az egyetlen pislákoló gyertya fénye az élén. Vékony, fémes, ezüstösen csillogó sáv. A kés éle. Csak nézte. Ráébredt, hogy nem is kell odalépnie érte. Nem is kell bemennie a konyhába. Eléri. Hisz oly közel van. Karnyújtásnyira.

Lassan érte nyúlt, a kés markolatára fonta az ujjait, majd kiegyenesedett.

Anyácskát csak most vette észre.

Anyácska a földön ült, és száraz, kivörösödött szemekkel bámult rá a konyhából. A lábánál pár kiló krumpli hevert, úgy gurultak szerteszét a földön a sáros, barna gumók, ahogy órákkal korábban elejtette a szakajtót. Az is ott volt még. Mellette hevert a földön.

Anyácska megöregedett.

Legalább tíz évvel tűnt idősebbnek, ahogy a földön kuporgott.

Ő meg csak bámult rá, és szorosan markolta a kést. De nem is látta a szemét. Csak a sötét, árnyékba borult üregeket. Szerette volna hinni, hogy látja a szembogár csillogását a fekete lyukakban, de inkább csak képzelte. Ahogy azt is, hogy vörös a bőr a szeme körül. Talán nem is vörös. Talán ez sem igaz. Talán semmi sem az…

A folyosón állva nézte Anyácskát.

Az meg őt, a földön ülve.

Nem tudták, mennyi idő telt el.

Aztán Anyácska felnyögött, és a kezét a térdére tette. Feltápászkodott. Egy lépést tett a folyosó felé.

Akkor azonban ő felemelte a kést. Maga sem tudta, miért, de úgy érezte, ezt kell tennie. A mély tompultság súlyos takarója alól ez az egy érzés bukkant fel.

Tartsd távol!

A kést a konyha felé szegezte. Nem szólt semmi.

Anyácska megtorpant. Kötényébe törölte a kezét, aztán zilált hajába túrt. Az arcán könnyek csorogtak, de a szeme még mindig nem látszott. Még mindig árnyékban volt, még mindig sötétben maradt. Lehet, már mindig így lesz ezután? A gyertya mögötte égett. Az arca is eltűnt, csak szürke folt, alaktalan massza volt csupán.

Arra gondolt, talán mostantól mindig így látja majd Anyácskát.

Kérlek…

Anyácska közelebb lépett, erre ő egy arasszal magasabbra emelte a kést.

Egyikük sem mozdult.

Aztán eljött a pillanat. Elfordult és a fürdő felé indult. Hallotta, hogy Anyácska utána lép, de akkor ő is megállt, és vaktában hátrafelé kaszált a pengével. Csak a levegőt érte, de rögtön felhangzott Anyácska apró sikolya. A női cipők kopogása megszűnt. Anyácska megállt.

Elérte a fürdőszoba ajtaját. Belépett és magára zárta. Kettőt fordított a jókora, feketére öregedett kulcson. Mintha az bármit is számítana. Az előző napokban sem számított.

A sparhelt ott állt a szerény méretű, tölgyfából készült dézsa mellett. Anyácska bőven tett fel vizet forrni. Tudta, hogy kelleni fog. A három hatalmas fazék csak úgy ontotta a gőzt a platnin. Odalépett, és egyenként beleborította a horganyzott edények tartalmát a dézsába. A víz talán a fa kád feléig ért.

Belenyúlt. Égette ugyan a kezét, de most erre volt szüksége.

A dézsa szélére fektette a szeletelő kést, de az nem állt meg. Belecsúszott a fürdővízbe. Ösztönösen utána kapott, és kiemelte. A keze pirosra színeződött a forró víztől, ám ennek csak örült. Ez most jobban fájt, mint ott lent bármi egyéb. Nem sokkal jobban, de azért érezhetően. Elterelte a figyelmét. És ezért hálás volt.

A kést ismét letette, de az ezúttal kifelé csúszott, és pengve a kőlapokra zuhant.

Harmadjára már szilárdan belevágta a hegyét a dézsa szélébe.

Amikor megbizonyosodott róla, hogy a kés ott marad, levetkőzött.

Ledobta a vállára hajított durva pokrócot.

Levette a térdig érő harisnyát, és azt is a földre dobta. Más ruha nem volt rajta.

Az ajtón halk kaparászás hallatszott. Tudta, hogy Anyácska az. Más nem volt ott.

Édesem… – jött a suttogás a túloldalról. – Kicsim…

Odalépett, és hatalmasat csapott az ajtó lapjára. Dühből, erővel, ököllel.

Anyácska elhallgatott.

Visszafordult a kádhoz, átlépett a peremén, és lassan beleereszkedett a gőzölgő vízbe. Combját, csípőjét, aztán végül apró melleit is ellepte a fürdő, de ő csak süllyedt tovább, egészen addig, míg már csak az orrán tudott levegőt venni. A szája a víz alá került. Minden más alkalommal fájdalmasan sziszegett volna a forró fürdővíz érintésétől.

Minden más alkalommal. Most azonban enyhülést adott.

Sóhajtva feljebb emelkedett, és felült. Percek teltek el mozdulatlanul. Csak nézett maga elé. Érezte, ahogy a melegvíz oldja a görcsöt a hasában, a derekában, a csípője körül. A víz pedig ezzel együtt lassan rózsaszínre változott. Kiöblít mindent onnan, és a vért is letisztítja. A forró víz tudja, mi a teendője. Mindig tudja. Mióta ember az ember.

Csak bámulta a halványpiros fürdővizet. Aztán a bal karját a dézsa szélére fektette. Csuklóval felfelé. Jobb kezével kihúzta a kést a kád széléből. Kicsit feszegetnie kellett, de aztán egy halk cuppanással csak kijött.

A pengét lapjával az alkarjára fektette. Hűvös volt. Sima. Egyszerű.

Annyira egyszerű!

Annyira egyszerű lenne…

Ő is egyszerű akart lenni. Nem gondolni semmire. Mintha nem is történt volna semmi.

Talán ennyin múlik? Talán csak elképzeli, hogy nem is történt semmi?

És akkor nem is történt semmi. Csak ezt kell megértenie.

Simogatni kezdte a karját a pengével. Odafelé a kés egyik oldalát húzta végig a bőrén, visszafelé a másikat. Könyökhajlattól csuklóig. Csuklótól könyökhajlatig. Mint ahogy a borbély fente a beretvát, amikor apácskát borotválta...

Apácska…

Apácska tudná, hogy most mit tegyen.

De hát Apácska…

Hátradőlt, a lapockáját a meleg fának támasztotta. A jobb kezében lévő kést lassan fente a bőrén.

Odafelé egyik oldal.

Visszafelé másik oldal.

Odafelé egyik oldal.

Visszafelé másik oldal.

Talán ennyin múlik.

És akkor nem is történt semmi.

2.

1941. március

Kettő héttel az esemény előtt

Az automobil egy kiválóan karbantartott Opel volt.

Fekete festéssel, széles ajtóval, krómozott hűtőráccsal ellátott modell. Egy 1939-es Kapitän. Ha csak ránézett az ember, egy ugrásra készülő pumát látott. A karosszéria kifejezetten egy nagymacskát formázott. Egy végletekig felajzott nagymacskát. A puma már maga alá húzta a lábait, a szeme mereven bámulja a célpontját, a farka meg-megremeg az izgatottságtól. A hátsó lábai folyamatosan pumpálják a földet. Az izomtónus ott remeg minden egyes porcikájában, és csak arra vár, hogy kirobbanjon.

Debrődy Károly hanyagul belenézett a visszapillantó tükörbe, mielőtt jelezte, hogy jobbra fog fordulni. Amikor látta, hogy nincsenek mögötte járművek, a hosszú, elnyújtott S-alakot formázó váltóval visszakapcsolt kettesbe. Miközben az Erzsébet körútról a Király utcára kanyarodott, önkéntelenül végigsimított a váltógombon. Egy évvel korábban cseréltette ki az eredeti gyári darabot egy megfúrt, fekete biliárdgolyóra. A fehér mezőbe festett fekete nyolcas most is ott virított a gombon. A biliárdgolyó elefántcsontból készült. A férfi még azt is tudni vélte, hogy valahol Etiópiában faragták gondos kezek, amelyek aztán hosszan csiszolgatták a felületét, mire tökéletesen gömb alakú lett. Sima, csillogó, és langymeleg. Jó fogás esett rajta. Ha rajta nyugtatta a kezét, a gomb átvette a tenyere melegét, és úgy sugározta vissza, mintha maga is élőlény volna. Az elefántcsont csodálatos anyag. Debrődy szerette a tapintását. Voltak elefántagyarból készült mandzsettagombjai, cigarettatárcája, szipkája, még egy esernyő fogantyúja is. De mind közül a biliárdgolyókat kedvelte leginkább.

A biliárdgolyók a férfi kedvencei voltak. Általában mindig tartott egyet a zsebében, egyet a kesztyűtartóban, és a lakásában is volt néhány. Egy szakember talán kényszeresnek nevezte volna, ám Debrődyt ez cseppet sem izgatta.

A kocsi rákanyarodott a keskeny Király utcára, és Debrődy gázt adott. Felkapcsolt, aztán csak élvezte, ahogy az emeletes házak elsuhannak mellette.

Március volt, a felhők azonban mélyen lógtak a Terézváros felett. Eső lesz, semmi kétség, gondolta a férfi. Buda egén azonban még ragyogott a lemenő nap. Hideg volt, de a levegő meg sem rezdült. Furcsa hangulat telepedett mindenre, ahogy a délután vége felé a nap a Várhegy tetejéhez közelített. Az árnyak hosszúra nyúltak, a fények eltompultak, sárgás-arany fátyol terült mindenre.

Letekerte az ablakot, a lusta szellő bevágott az utastérbe.

A Lövölde téri tökmagárus felől pirított magok meleg illatát hozta a szél, a sarki pék üzlete felől pedig friss kifli és sülő pogácsa érződött. Megkordult a gyomra, ezért ösztönösen a karórájára pillantott. A csuklójára szíjazott darab egy régi zsebóra átépítése volt. Egy örökéletű darab az International Watch Co. kínálatából. 1905-ös modell, fehér porcelán számlappal, arab számokkal, és tizennégy karátos aranyból készült, Lajos stílusú mutatókkal. Nagy, impozáns darab, amely olyan hangosan ketyegett, hogy még a kocsi motorjának zúgásán keresztül is hallani lehetett. Amíg zsebóraként szolgált, addig persze nem számított, mennyire hangos a mechanika: egy zsebben ugyan ki hallaná?

Valaha az apja órája volt.

Debrődy persze hordhatta volna továbbra is zsebóraként, de azt már jó ideje ódivatúnak érezte. Manapság a karóra volt a praktikus, ezért pár évvel korábban átépíttette az Almássy utca egyik zsidó órásmesterénél. Így az apja emléke mindig vele lehetett, ő pedig mégsem tűnt old fashioned guy-nak, ahogy azt az anyja mondta volna.

Délután háromnegyed öt volt.

Elégedetten bólintott. Éppen oda fog érni.

A Lövölde tér után egyenesen haladt tovább. A Vilma királynő út végén már látszottak a Liget fái. Rálépett a fékre, balra fordult, és a Bajza utcán surrogtak tovább az abroncsok. A következő sarkon jobbra kanyarodott, és már a Benczúr utca platánjai alatt hajtott. Alig kétszáz méter után aztán leparkolt az egyik villa előtt.

Leállította a motort, kihúzta a kulcsot, és kiszállt az Opelből. Feszesre húzta a vállán az angol szövetből készült sötétszürke öltönyzakót, amelyhez ugyanolyan színű pantallót viselt. Fehér inge gondosan ki volt keményítve, és borvörös nyakkendőt kötött hozzá, amely ugyanolyan színű volt, akár a zsebéből kikandikáló díszzsebkendő. Visszahajolt a kocsiba, és az utasülésről egy elegáns, fekete keménykalapot vett elő, amit gondosan a fejére illesztett.

Debrődy Károly a negyvenes évei elején járó, jókötésű férfi volt, sötét szemmel, és a halántékánál őszülő, hátrafelé lenyalt hajjal. Arca simára borotvált volt, bár vékony ceruzabajuszt viselt, amit gondosan rövidre nyírt. A bajuszkába számos ősz szál vegyült.

A villa kertjének kovácsoltvas, tirádás kapuja nyitva volt. Debrődy végig sétált a kövezett kerti úton, majd felkaptatott a bejárati ajtóhoz, és meghúzta a csengő zsinórját. A különös dallam diszkrét bimbamozása hosszan zengett a villában. Az ajtó kitárult, és a hosszú orrú, hátrasimított hajú idős komornyik könnyedén meghajtotta magát.

– Isten hozta, gróf úr.

– Ne kezdje már megint, Tivadar – sóhajtott fel rezignáltan Debrődy, és belépett a villába. A kalapját a komornyik kinyújtott kezébe nyomta, majd végig jártatta a szemét a jókora hallon. Két oldalt ívelt lépcsősor vitt fel az emeletre, közöttük a márványpadlón túl kétfelé nyíló csontszínű ajtók magas szárnyai törtek a mennyezet felé. A plafonról hatalmas csillár függött alá.

– Hát, itt aztán nem változik semmi.

– És ebben igen sok munka van, gróf úr.

– Miben? Hogy megállítsa az időt?

– Ahogy óhajtja a gróf úr.

– Ne gróf urazzon már engem folyton! Hányszor kell még elmondanom?

A komornyik semmitmondó arckifejezéssel kissé oldalt billentette a fejét.

– A gróf a pokolban is gróf.

– Ez a mondás nem egészen így szól. És még nem is tartok a pokolnál, Tivadar. Vagy már nem. Ezt még nem igazán tudtam eldönteni.

– Igen, gróf úr – aztán, látva a rosszalló pillantást, vállat vont. – Akkor uram.

– Jó szívvel mondanám, hogy haladunk, de ahányszor csak felkeresem e házat, magával mindig eljátsszuk ezt.

Tivadar kinyújtotta a karját, és anélkül, hogy akár csak egyet is lépett volna, fehér kesztyűs kezével a fogasra helyezte a kalapot.

– Szabadjon megjegyeznem az úrnak, én már akkor gróf úrnak szólítottam a gróf urat, amikor nyolcévesen bele tetszett törni a fakardot a vádlimba.

– Annak már legalább harminc éve, Tivadar.

– Harmincnégy – sóhajtott a komornyik, majd vállat vont, és ajkát kissé lebiggyesztette. – De hát, ki számolja?

– Tegye túl magát rajta.

– Ebben sokat segítene, ha nem hasogatna a lábikrám minduntalan, amikor esőfront közeleg.

– Vegyen talán jeges lábfürdőt – kacsintott rá Debrődy. – Az jót tenne a reumájának is.

– A jeges víz jót tesz a reumának, uram?

– Igen. Szépen fejlődik tőle.

– Ah… értem. Nos, hát akkor legalább a reuma jobban lesz.

– Ezt már szeretem. Amikor meglátja a jót. Félig tele van az a pohár, Tivadar! Higgye el nekem. Félig tele.

A komornyik széles mozdulattal a lépcső felé intett.

– Ha már így szóba került, uram, egy italt?

– Hogyne. A kedvencemből hozzon. Az erősebbikből.

– Igenis.

Debrődy megállt a lépcső aljában, és felnézett a karzatra.

– Ma éppen hogyan szólítja magát? Theodore, vagy Tivadar?

– Ma kegyeskedik magyarul beszélni hozzám.

– Az is valami – bólintott a gróf, aztán az emelet felé sandított. – Hogy van az anyám?

– Némileg gyengélkedik. Talán emiatt beszél ma magyarul.

– Gyengélkedik? Az nála leginkább csak annyit jelent, hogy ma nagykendőt vesz majd, amikor repülni megy a seprűjével.

– A grófnő enyhén meghűlt előző éjszaka. Köhög kicsinyég.

– Akkor már a tegnapi próbakör előtt rá kellett volna adnia azt a nagykendőt, Tivadar – simogatta tűnődve a bajuszát Debrődy. – Vagy akár egy olyan bőr pilótasapkát, amit a flieger népség hord.

– Okvetlenül beszerzek egyet, uram.

– Valóban?

– Még ma.

A férfi egy másodpercre elképzelte hetvenéves anyját bőr pilótasapkában, vastag szemüvegben, és a feje felett repkedő olajfoltos kendőben. Mint valami Frau von Richthofen. Határozottan felvillanyozta a kép a hangulatát. A szája sarkában somolygás indult el.

– Milyen ma anyám hangulata?

– Nagyjából olyan, mint mindig.

– Szóval mar, akár a szidol.

– Nos, uram, pozíciómból eredő kompetenciám nem terjed ki arra, hogy erre minősítően válaszoljak.

Debrődy egyetértően hümmögött.

– Akkor, ha jól értettem, ma nem kell Shakespeare nyelvén kommunikálnom vele.

– A grófnő ma magyarul beszélt. Legalábbis, amikor legutóbb láttam.

– Fent van a szobájában?

– Tisztelettel, de nem. A könyvtárban pihen.

Debrődy két ujjal megmasszírozta a halántékát.

– Tivadar, kértem volna, hogy felgyorsítsa az örökségem megérkezését?

– Tisztelettel, de most nem értem, uram.

– Anyám meg van fázva, és maga a villa leghuzatosabb helyén ültette le?

– De hát ott van a nagy kandalló!

– A nagy kandallótól van a huzat, Tivadar.

– Meg a meleg. Befűtöttem.

– Ne vitatkozzon velem részletkérdéseken. Hozza inkább azt az italt.

– Az édesanyja rosszallását fogja kifejezni, ha a jelenlétében óhajtja elfogyasztani.

– Anyám még soha nem fejezte ki a rosszallását ilyen szituációban. Ő ilyenkor az Urat szokta fennhangon káromolni. Jobbára angolul, persze.

– Nos, az valóban túlmutat a rosszalláson – Tivadar könnyedén meghajolt. – Azt hiszem, hozom az italát, uram.

A komornyik elfordult, és a konyha irányába távozott.

Debrődy a két lépcsősor által közrefogott átjáróhoz sietett, és megfogta a kilincset, amely majdnem a kulcscsontja magasságában helyezkedett el a jó három méter magas kétszárnyú ajtón. Némi erőlködés árán kitárta az ajtót, és belépett a könyvtárszobába.

– Anyám – biccentett az idős asszonynak.

– Charles.

Debrődy felsóhajtott.

– Károly vagyok anyám. Már évek óta nem jártunk Coventryben. Aligha indokolt a Charles név a Benczúr utcában.

– Ugyan, mit értesz te ehhez, fiam? Egy angol ivadék haláláig brit marad.

– Csak a nagyanyám volt angol. Az ön édesanyja. Annyira vagyok én brit, anyám, mint a szentmártoni birtokon akármelyik angol vizslánk.

– Don’t get me started on that!

Debrődy sóhajtva beljebb lépett, és a válla felett az ajtóra bökött.

– Nem abban maradtunk, anyám, hogy átszerelteti a kilincseket? Vagy Gullivert várjuk a húsvéti ebédre?

– Ne ízetlenkedj, Károly – nézett fel szigorú arccal az idős asszony. – Gyere inkább ide, és adj egy csókot anyádnak.

A fia engedelmesen odaballagott a takarókkal bebugyolált asszonyhoz, és megcsókolta az orcáját. A ráncos, pergamenszerűen elvékonyodott bőr úgy tapadt rá egy pillanatra az ajkára, mint egy vékony hártya. Némi levendula, szappan, és egy kis kávé illata lengedezett az idős hölgy körül. Meg egy hangyányi konyak. Haja szépen frizurába rendezve, lábán bőrcipő, de a ruházata és a sminkje visszafogott, otthoni stílust képviselt.

Debrődy oldalt pillantott, és látta, hogy jókora hasábok izzanak a kandallóban. Tivadar igazat mondott, a könyvtárban barátságos meleg volt. Ehhez az is hozzájárult, hogy egy perce kisütött a nap. A magas franciaablakokon át téglalapokból álló, elnyújtott mintát varázsolt a perzsaszőnyegre, és a bükkparketta csillogó léceire.

A férfi megszokásból odament, és még egy hasábot hajított a tűzre.

– Számtalanszor mondtam már neked – szólalt meg az asszony, s a hangja úgy kongott, akár a horganyzott dézsába vetett fémpengő.

– Mit, anyám?

– Hogy erre van a személyzet.

– Nem esik le az ujjamról a gyűrű, ha rádobok egy hasábot.

– Nem esik le az ujjadról a gyűrű, mert nincs rajta gyűrű.

– Ne kezdjük ezt újra.

– Nem kezdjük újra – mutatott a sajátja mellett álló karosszékre a grófnő. Megvárta, hogy Debrődy leüljön, aztán folytatta. – Soha nem is hagytuk abba.

– Nekem mondja, anyám? – sóhajtott fel a férfi.

– Meg kell állapodnod, Károly. Feleség kell melléd.

– Majd lesz.

– Negyvenkettő múltál. A legszebb férfikor.

– Valóban? Én meg úgy érzem, valaki már megfordította a gramofonon a lemezt.

– Ne panaszkodj. Feleség kell hozzád.

– Erőfeszítéseket teszek ez ügyben, anyám – igaz, nem túl nagyokat, tette hozzá magában.

– Úgy? És mikor lesz menyem?

– Amikor megtalálom. Higgye el, anyám, ön lesz az első, aki tudni fog róla.

– Ezt el is várom – bólintott az idős asszony, majd megkavarta a teáját, és kortyolt egy aprót a gőzölgő italból. – Éppen eleget lumpoltál már.

– Van abból olyan, hogy éppen elég?

A matróna a porceláncsésze pereme felett végig mérte Debrődyt. A fia egy másodpercre már-már úgy látta, az anyja pillantása ellágyul végre, de aztán az a tekintet ismét megkeményedett. A csésze lassan az asztalra került.

– Sokszor megkértelek már, fiam, hogy ne hozd a házba azt a kellemetlen tárgyat.

Debrődy felvonta a szemöldökét, majd hirtelen megértette, mit kértek számon rajta. Zavartan megigazgatta a zakó félrecsúszott szárát, hogy eltakarja az övébe dugott M1912 pisztolyt.

– Elnézését kérem, anyám.

– Miért hordod mindig?

– Mert kell.

A nő felhorkant, és lekicsinylően nézett felnőtt fiára.

– Meddig bohóckodsz még ezzel, Károly?

– Mivel, anyám? A Detektívtestülettel?

– Detektívtestület! Cö! Egy gróf ne végezzen ilyen alantas feladatokat.

– Anyám, sokszor mondtam már, hogy nekem fontos ez a munka. Érdekes munka. Hasznos munka.

– Egy Debrődy ne legyen detektív!

– Márpedig az vagyok. Immár tizenegy éve. Talán mostanság anyám is kissé belátóbb lehetne már e tekintetben.

– Egy nemes akkor se csináljon ilyesmit!

Debrődy a térdére csapott, és indulatosan felállt.

– Ugyan, hagyjuk ezt már! Nemesség! Apám csak egy hétszilvafás volt.

– De nemes!

– És mit ért vele? Ami a szilvafán puha volt, azt megitta, ami meg kemény, azt elégette, hogy télen ne fagyjon meg. Ha nincs anyám hozománya…

– Károly!

– Ez az igazság. Egy vasa sem volt, és ha anyám…

– Az itala, uram – jelent meg az ajtóban mesteri időzítéssel Tivadar, és letette az asztalra az ezüsttálcát.

Az idős hölgy egy pillantást vetett a tálcán álló metszett palackra, melynek krikszkrakszos címkéje mögött sötétzöld ital törte meg az ablakon beáradó napfényt. Úgy szórta szét a sugarakat, mintha csak folyékony smaragdot töltöttek volna belé. A komornyik kétujjnyi italt töltött a kristálypohárba, majd Debrődyre nézett, és faarccal megkérdezte:

– Cukrot, jegesvizet óhajt a gróf úr?

– Nem.

A komornyik biccentett, majd gyorsan elhagyta a könyvtárszobát. Az asszony rosszalló tekintete a fiára siklott.

– Mégiscsak ütsz valamiben apádra.

– Ja, az abszint? Nos, igen, kedvelem. De mértékkel.

– Örülök, hogy nem folytattad ebben a hangnemben a személyzet előtt, Károly.

– Mintha Tivadar ne ismerné ezt az egészet.

– Nem számít, mit tud. Ő csak egy alkalmazott. A te apád viszont nemes volt, Károly! Egy gróf. És te is az vagy. Viselkedj úgy, ahogyan egy gróf!

A férfi bólintott, és rátöltött az italra. Most már színültig volt a pohara, amikor felemelte.

– De Károly! – horkant fel az anyja megütközve. – Mit csinálsz?!

– Úgy viselkedek, ahogy egy gróf – felhajtotta a méregerős abszint felét, majd a szemét elfutották a könnyek, és az arca grimaszba torzult. A pohár felett az anyjára pillantott. – Legalábbis mint egy francia gróf.

Azzal felhajtotta az italt.

– Ahhhh…

– Szégyelld magad, fiam!

– Igenis, anyám.

– Oly magabiztosan iszod ezt a borzadályt, mintha magad is absintheur lennél.

– Gyakorlat teszi a mestert.

– Remek. Már emiatt is aggódhatok. Csalódást okozol, Károly. És az isten szerelmére, hagyj fel legalább ezzel a detektívesdivel!

– Mily furcsa, hogy anyám veszélyesebbnek ítéli reám nézvést a Magyar Királyi Rendőrség Detektívtestületének kötelékében való szolgálatot, mint az abszint fogyasztását.

– Kérlek, ezt fejezd be!

– Nem tehetem – felemelte a karját, és az órára pillantott. – Azt hiszem, mennem kell.

– Miért jöttél, ha máris elrohansz? – fortyant fel a matróna.

– Nézze, anyám – kezdte halkan a férfi. – Nem vitatkozni járok én ide.

– Mégis minduntalan erre lyukadunk ki.

– S vajon miért? Bocsásson meg, de nem szeretném, ha tovább minősítené a feladatomat. Még talán kellemetlent mondanék, s azt nem akarom.

A nő fürkész pillantással nézte a fiát.

– Az apádra emlékeztetsz, Károly.

– Vigyázzon magára, anyám – lehajolt, és ismét arcon csókolta az asszonyt, azután kifelé indult. – Majd holnap benézek.

– Lépj ki onnan, Károly. Csak bohóckodás az!

A férfi becsukta az ajtót. Az utolsó szó mindig az anyjáé volt. Megölni talán lehetne, elhallgattatni soha – az apja sűrűn mondta ezt.

Tivadar alig három méterre állt tőle.

– Hogy ment ma, uram?

– Nem vágta át a torkomat. Szóval, jól.

– Örülök, uram.

– Mondja csak, Tivadar – vakarta meg a fejét Debrődy. – Említette, hogy anyám kehes kissé. Valami nem hagy nyugodni.

– Igen?

– Szokatlanul élénk volt ma anyám.

– Ó! Valóban?

– Volt itt a doktor úr?

– Még tegnap.

– És írt fel valamit?

– Igen.

– S maga kiváltotta?

– Mi egyebet tehettem volna?

– És beadta anyámnak?

A komornyik lapos pillantást vetett Debrődyre, mielőtt megköszörülte a torkát.

– De kevesebbet, mint a javallat volt.

– Mutassa már azt a pasztillát, Tivadar!

A komornyik a zsebébe nyúlt, és egy üvegcsét húzott elő, majd a detektív kezébe nyomta. Debrődy megforgatta az ujjai között, hogy ki tudja böngészni a betűket a cirkalmas címkén.

– Heroine? – húzta fel a szemöldökét a detektív.

– Köhögéscsillapításra való. A Bayer gyártja.

– A Bayer? Gyártja?

– Tudtommal.

– Gyártotta. 1913-ban tiltották be. Mintegy huszonnyolc éve.

– Valóban, gróf úr?

– Tivadar.

– Elnézést. Valóban, uram?

– Valóban. De ezt maga is nagyon jól tudja. Honnan szerezte?

– A doktor úr írta fel.

– De ez nem kapható már huszonnyolc éve.

– A doktor úr megmondta, melyik patikáriushoz menjek.

– És neki volt?

– Láthatja, tisztelettel.

– És maga szerint ez hogyan lehetséges?

– Bizonyára nagy tételben felhalmozta – vont vállat a komornyik.

– Nagy tételben? Huszonnyolc évig?

Megint megnézte a címkét.

– Melyik patika volt ez? Nincs rajta a címkén.

– A Prohászka Ottokár utcai. Páratlan oldal.

– Jó – Debrődy zsebre vágta az üvegcsét. – Ezt most elviszem.

– És mit adjak akkor a grófnőnek a köhögésre?

– Vajas pirítóst, Tivadar. Vajas pirítóst.

A detektív felvette a kalapját, és kilépett a főbejáraton. A nap ismét elbújt, az eget ólmos felhők borították. A fejébe nyomta a keménykalapot, majd a szürkületben az Opeljéhez sétált. A sarok felől azonban kiabálás, és valami dübörgés zaja hallatszott.

Debrődy komótosan rágyújtott vékony, sötétbarna szivarkájára, és a magasba fújta a füstöt. Sejtette, hogy mi lehet az. A szomszéd utcában egy elszegényedett főorvos kiadta a villája alagsorát, hogy könnyítsen az anyagi helyzetén. A bögrecsárdában így estefelé tucatjával jelentek meg a Liget felől a belváros irányába ballagó párok, baráti társaságok, meg a mutatványosok, hogy még egy utolsót igyanak. Bizonyára ott van valami nézeteltérés.

Debrődy kivette a szájából a vékony szivart, egy kelletlen pillantást vetett rá, aztán lassan a sarok felé indult. Ahogy befordult, némileg meglepődött. A verekedés zaja valóban a Kék Kacsa alagsori bejárata felől érkezett, ez nem volt váratlan. Az azonban igen, hogy két rendőr álldogált a bejáratban, és tétlenül szemlélték a benti csetepatét.

A detektív odaballagott hozzájuk. Az idősebb, jó ötven körüli, harcsabajszú egyenruhás megfordult a léptek zajára, és végig mérte a közeledő férfit.

– Jó napot! – köszönt rájuk a detektív.

– Tovább lehet haladnia az úrnak.

– Aztán miért?

– Na, menjen szépen! – fordult meg a másik is, aki alig volt fiatalabb a társánál. Meghúzta domborodó pocakján a derékszíjat, és harciasan felfelé viaszozott bajuszával Debrődy felé fordult. – Nincsen itten semmi látnivaló.

– Nem úgy hallom – vigyorgott most már nyíltan a főfelügyelő. – Mi történik odabent?

– Hallja, menjen innen, amíg szépen vagyunk…

Debrődy felvillantotta a hajtókája alá tűzött jelvényt.

– Detektívtestület.

A két egyenruhás összenézett.

– Uram – bökte meg a sapkáját az idősebb rendőr.

– Szóval? Mi folyik odabent?

– Egy kis bajnokság, főfelügyelő úr. De semmi olyan, ami ne történne meg kétnaponta. Ezt itten már le is rendezik lassan.

Debrődy közelebb lépett, és a két rendőr válla felett benézett a kocsmába.

A dolgot valóban éppen rendezték. Hat férfi ütötte-verte egymást mindennel, ami csak a kezükbe akadt. Széklábak, és borosüvegek, korsók, és poharak repkedtek. A társaság minden tagját ütésnyomok és vérző sebek díszítették. A detektív pár másodpercig megbűvölten nézte a látványt, majd az előtte álló, és békésen szemlélődő két rendőrre pillantott.

– Mióta megy ez?

– Nekünk úgy két perce szóltak. Akkor már tartott.

– Nem akarnak esetleg közbelépni?

– Nem kifejezetten.

– Miért nem?

– Tisztelettel, akkor mind ellenünk fordulnának. Most meg olyan jól elvannak, hát csak nem zavarjuk meg őket!

– Hm… Na és akkor most mi a terv?

– Várunk, uram. Mi itten csak várunk.

– És mire?

– A végeredményre.

– A végeredményre?

– Arra.

– És mi van, ha megvan a végeredmény?

– Akkor, kérem, aki állva marad, azt mi visszük el, aki fekszik, azt meg a mentők.

– Jó terv – biggyesztette le az alsó ajkát Debrődy, aztán megveregette a harcsabajszú vállát. – Maga tetszik nekem.

Azzal vetett még egy pillantást a kocsmára, meg a két rutinos vén rókára, és a kocsija felé indult. Ideje volt menni. Kezdődik a szolgálata.

3.

– Ön meglehetősen tolakodóan viselkedik ma. Ez kellemetlen.

– Mindig ilyen vagyok.

– Legutóbb úriemberként viselte magát. Bár a találkozónk végére kissé elkanászodott.

– Ön mégis újra itt ül.

– Ezt én sem teljesen értem.

– Szóval nem tetszik a viselkedésem?

– Volt már kellemesebb társaságom, Jenő.

– Akkor miért jött el másodszor is?

– Mert nem csak tolakodó, hanem szórakoztató is volt.

– Ezt még soha nem mondták nekem.

– Akkor rossz partnereket választott.

– Ebben az esetben meghívhatom még egy italra?

– Még ezt a kis konyakot sem ittam meg.

– Az apartmanomban gondoltam.

– Látja, éppen erről beszélek. Most megint tolakodó.

– Kérem, Krisztina! Jöjjön ma el hozzám!

– Valamit nagyon félreért. Én nem vagyok olyan.

– Olyan, aki feljön egy italra?

– Ne tettesse magát ostobának. Maga nem csak egy italt akar.

– Ez igaz.

– Emiatt mondom, hogy tolakodó.

– Mások ezt értékelni szokták, Krisztina.

– Akkor miért nem másokkal fogyasztja el azt a konyakot, Jenő?

– Touché, mademoiselle.

– Ah! Francia? Most el kéne ájulnom?

– Krisztina. Kérem.

A nő könnyedén legyintett, és az állát a bal tenyerébe támasztotta. A jobbjában hosszú szipka füstölgött, a szürke füstcsík a mennyezet fel kanyargott, mígnem a kávéház nyíló ajtaja által keltett légmozgás hatására egy szempillantás alatt elillant.

Krisztina a Lánchidat bámulta a Dubarry Kávéház ablakán át, s tekintete a hídon túlra, a Várhegyre kalandozott. Harmincas évei derekán járó, kellemes külsejű hölgy volt, akit huszonnyolcnál senki sem mondott volna többnek. Karcsú alakja volt, és fehér bőréhez illő sötétvörös haja. Zöld szeme ábrándosan nézte a Duna korzón grasszáló hölgyeket, meg az oldalukon páváskodó gavallérokat, és katonatiszteket.

– Oly békés a város.

Sára Jenő, magyar királyi ügyész szórakozott pillantást vetett a korzóra.

– Igen. Csak ezek nem hiányoznak a képbe. Ellepnek minket.

A nő értette a célzást. Az ablakot keretező súlyos bársonyfüggönyök takarásából alaposan megnézte magának a két férfit. A Wehrmacht egyenruhájában feszítő két Hauptsturmführer úgy sétálgatott a széles sétányon, mintha csak Berlinben, az Unter den Linden fái alatt korzóznának.

– Ugyan már, ön túloz, Jenő!

– Miért túloznék?

– Egy fecske nem csinál nyarat.

– Ha ezek jönnek majd, az minden lesz, csak nem nyár.

– Bizonyára csak a követségről vannak.

A férfi elnyomta a cigarettáját, és a pincér felé csettintett.

– Főúr!

– Máris jövök, ügyész úr.

– Fizet, vagy rendel, Jenő? – fordult el a márciusi Budapest látványától a nő, és ábrándos tekintettel a férfira pillantott.

– Arra gondoltam, fizetek.

– Értem.

– Még egy konyakot, drága Krisztina?

– Jól esne. Azt hiszem.

A pincér ezüst tálcán tette le a kézzel írt cechet. A férfi egy pillantást vetett rá, aztán hanyagul egy bankót dobott a papírkára.

– A többi a magáé – majd a nő felé fordult. – Akkor mehetünk?

– Mintha még egy konyakot említett volna.

– Meg is isszuk, kedves.

– Magánál, ha jól sejtem.

– Nem tudok tovább várni. Nos?

Krisztina felállt, és megigazította a kalapját.

– De aztán kiváló konyak legyen az, ha ennyit kell érte fáradni.

A konflis pár perc alatt elvitte őket a korzóról a Kaas Ivor utcába, ahol egy háromemeletes régi ház mellett álltak meg. A nő kérdőn nézett Sárára.

– Ez az?

– Nem tetszik?

– Azt gondoltam, egy ügyész legalábbis egy villában lakik a Stefánián.

– Van villám.

– A Stefánián?

– Nem a Stefánián, hanem a Gizellán – azt már nem tette hozzá, hogy az ott hímezgető felesége valószínűleg nem kifejezetten örülne Krisztina érkezésének.

De azért a férfi biztos volt benne, hogy a nő valójában tudja, hogy van neje is…

Amikor Madame Luisa pár nappal korábban meghallgatta a férfi kívánságait, némi hümmögés után megköszörülte a torkát.

– Szerintem Krisztina lesz az.

– Megfelel a kívánalmaimnak? – emelte meg az állát Sára, és végigsimított kopaszodó fején.

– Ahogy az ügyész úr leírta, mintha csak őt látnám magam előtt.

– Meséljen róla, Madame Luisa!

A nő meglebegtette a szinte mindig a kezében tartott legyezőt. Nem volt melege, ez a mozdulat inkább csak az imázsa részét képezte.

– Krisztina, hogy úgy mondjam, szabadúszó. Csak akkor vállal el valakit, ha ő is akarja.

– Ez meglehetősen formabontó ebben a világban.

– Igen. Ez csak rá jellemző.

– Na, és mi alapján dönt?

– Egy randevú alapján. Beszélget a… – keresni kezdte a megfelelő szót, majd elégedetten csettintett, amikor megtalálta: – a jelentkezővel.

– És?

– És ha belegyezik egy újabb találkozóba, akkor elfogadta a felajánlott tiszteletdíjat, ügyész úr. Ha nem, akkor volt egy kellemes beszélgetése, de ez az üzlet nem fog létrejönni. Sajnálom.

A férfi felhúzta a szemöldökét.

– Azt akarja mondani Madame Luisa, hogy az első alkalommal…

A nő megrázta a fejét.

– Az első alkalommal soha.

– Ezt eléggé nehéz elhinni.

– Márpedig Krisztina így dolgozik. Ő határozza meg a szabályait.

– De hát ön a főnöke.

– Nem. Amikor valaki érdeklődést mutat egy ilyen kalandra, felhívok egy számot. Üzenetet hagyok Krisztinának. Ő pedig megjelenik a randevújukon.

– Na, várjunk csak, ön nem is ismeri?

– Egyszer találkoztam vele. Csak egyszer.

– És akkor hogy kapja meg a tiszteletdíját, Madame Luisa?

– Egy futár hozza.

A férfi bólintott.

– És milyen? Milyen az a nő?

– Krisztina gyönyörű, ezt bízvást állíthatom. Középmagas, vörös hajú, és mély árnyalatú zöld szeme van. A bőre pedig olyan, akár egy frissen mosott selyemlepedő. Hófehér és sima.

A férfi hallgatott egy percig, és halkan hümmögött maga elé.

– Ez elég csábítóan hangzik.

– Nincs kellemesebb társaság ma a fővárosban, mint Krisztina.

– Ez komoly állítás.

– Nekem elhiheti.

– Hogyhogy nem hallottam még róla?

– Mert még csak úgy fél éve állt munkába, és amúgy is ritkán dolgozik. Csak akkor, ha van hozzá kedve. Kizárólag illusztris urakkal találkozik, akik maguk is maximálisan diszkrétek. És soha, senki sem veri nagy dobra, ha találkozik vele.

– Az meg, hogy lehet? A férfiak imádnak fecsegni.

– Akinek Krisztina nem ad második esélyt, az nyilván nem akar hencegni a kudarcával. Ezek eleve hallgatnak.

– És aki bejut a… mennyországba?

– Az pedig jól tudja, soha nem juthat el újra abba a mennyországba, ha pletykálni kezdene. Krisztina egy kincs, aki csak annak teljesedik ki, aki méltónak bizonyul rá.

A magyar királyi ügyész megvakarta az orrát, aztán a madámra nézett.

– Ez így elfogadható önnek?

– Van az az összeg, amiért még én sem kérdezősködöm.

– Tehát nem olcsó a találka.

– Meg kell mondanom, ügyész úr – hajolt közel bizalmasan a madám, – Krisztina a gyémánt a mi kis ékszeres dobozunkban.

– Felkeltette az érdeklődésemet.

A nő kitépett egy lapot a mellette heverő noteszből, és egy számot firkantott rá, majd könnyedén a férfi elé lökte. Az ügyész elsápadt.

– Nem egy hónapra akarom megkapni.

– Ez csak az első találka.

– Egy randevú, és még csak nem is biztos, hogy…

– Nem garantálhatok semmit, ügyész úr. De biztosíthatom: ha valami megéri manapság ezt az összeget, az Krisztina.

Most, hogy a férfi ott állt a bérelt lakás ajtajában a Kaas Ivor utcában, már pontosan tudta, miről is beszélt Madame Luisa. És a legteljesebb mértékig egyetértett a nő fogalmazásával.

Krisztina valóban a gyémánt volt az ékszerdobozban.

Olyat tudott, amit egyetlen kolléganője sem vitt ilyen mértékben tökélyre: elhitette a kuncsafttal, hogy az valóban meghódítja őt.

Az érzést adta el.

Az érzést, hogy a partner a sármjával lenyűgözi a nőt, lassan behálózza, majd az ágyába csábítja. Ennek része volt a tartózkodó első randevú, majd a kéretés, melynek végére Sára Jenő magyar királyi ügyész teljes mértékben elhitte, hogy ő vette rá Krisztinát a második találkára. Az agya tudta, hogy ez nem igaz, de a gondolat oly édesen csábító volt, annyira legyezgette a hiúságát, hogy könnyedén félresöpörte az ennek ellentmondó tényeket.

Olyat érzett, amit már vagy három évtizede nem. A csábítás és a hódítás izgalma minden porcikáját áthatotta. És, gondolta kiszáradó szájjal és dübörgő szívveréssel, az ő korában már ugyan kinek adatik meg ez az érzés?

Szinte remegett, amíg felkaptattak a harmadik emeletre, ahol a függőfolyosós lépcsőházból nyílt a férfi által bérelt háromszobás lakás.

Sára Jenő pontosan ilyen alkalmakra tartotta fenn ezt az apartmant. No, meg arra, hogy a kulcsot időnként mindentudó, ám megbocsátó mosollyal egy-egy üzleti partnere kezébe csúsztassa, s miközben a másik ujjait ráfonta a kulcsocskára, halkan csak annyit mondott: nem akarok tudni semmit, barátom. Aztán a férfiak között fennálló ősi összekacsintással felröhögtek.

Nagyon hamar ráébredt, hogy egy ilyen kéjlak fenntartásával sok-sok ember lekenyerezhető. Budapesten pedig egyetlen valuta sem olyan értékes, mint a szívesség. Az ugyanis visszajár, méghozzá kamatostul. A bérleti díj busásan megtérült, s ha ezt valamikor Sára Jenő magyar királyi ügyészségi ügyész esetleg számszerűleg is ki akarta volna mutatni, hát annak sem lett volna akadálya.

Megálltak az ajtó előtt, és amíg a férfi enyhén remegő kézzel előkotorta a zsebéből a kulcsot, és igyekezett azt beledugni a lyukba, a nő felkattintotta a táskáján lévő patentzárat, és kicsit matatott a retikülben. Bizonyára az orrát akarja még bepúderozni, gondolta az ügyész, miközben megkönnyebbülten tudomásul vette, hogy a kulcs a kezébe akadt, aztán könnyedén elfordult a zárban.

A nő azonban nem púdert keresett. Nem is rúzst, és még csak nem is egy kis pirosítót, vagy zsebtükröt. Azt ellenőrizte, hogy ott van-e a táskában az a bizonyos dolog.

Ott volt.

Kemény volt, barna, és végtelenül unalmas. Akárcsak milliónyi társa.

Semmi érdekes nem volt benne – legalábbis e pillanatban.

De Krisztina tudta, egy óra múlva gyökeresen megváltozik a helyzet.

– Parancsoljon! – lökte be az ajtót Sára Jenő.

Krisztina kecsesen átlépte a küszöböt, mire a férfi rávetette magát, és a sarkával berúgta az ajtót.

– De Jenő!

– Akarom magát, Krisztina! – lihegte az ügyész.

– Ez így oly közönséges!

– Kívánom, Krisztina! Ne várasson tovább!

– Jenő!

A férfi a falhoz lökte a nőt, és dühösen, felajzottan az ajtófélfába öklözött.

– A kurva életbe már! Ne várass tovább, te ribanc!

A durva kiáltás után egy pillanatig csend támadt.

Aztán a nő elmosolyodott, és felnézett a férfira.

– Már azt hittem, soha nem mondod ki.

– Vetkőzz!

– Miért is? – incselkedett tovább Krisztina.

– Mert meg foglak dugni – hörögte az ötvenhat éves ügyészségi tisztviselő a szavakat, melyekről korábban soha nem gondolta volna, hogy egyszer majd ki is mondja őket. Megoldotta a derékszíját, és gombolni kezdte a nadrágját. A nőt a hálószoba felé lökte. Majd utána nyúlt, és ismét taszítani próbált rajta, Krisztina azonban megfordult, huncut mosollyal átsiklott a hóna alatt, és befordult a parányi konyhába.

Amikor a férfi utána lépett, a nő megpördült, és különös tekintettel pillantott fel Sára Jenőre.

Egy hosszú, széles, kenyérszeletelő kés villant meg a kezébe. A nő mosolygott.

– Játszani akarsz Jenő?

– Tedd le azt a kurva kést!

– Így már nem olyan izgalmas?

Az ügyész tanácstalanul állt a küszöbön. Nadrágja szíja kétoldalt lefelé lógott, inge szárnyai szabadon lengedeztek.

Krisztina dacosan felszegte az állát.

– Na? Mit akarsz?

– Az ágyba akarlak vinni – válaszolta halk, rekedt hangon a férfi.

– És minek?

– Mert le akarlak fektetni.

– Szóval meg akarsz kefélni.

– Meg akarlak kefélni.

– Akkor kérjél szépen! Kérj meg rá.

Sára Jenő magyar királyi ügyész szeme kidülledt.

– Hogy mit csináljak?

– Kérjél szépen.

– Kifizettelek.

– Még nem fizettél semmit. De ha nem kérsz kellő alázattal, akkor sem kapsz meg, ha fizetsz.

Mintegy nyomatékot adva a szavainak feljebb emelte a jókora konyhakést. A férfi felkiáltott:

– Szuka!

– Pitizz szépen.

– Mi?!

– Na, gyerünk! Láss hozzá!

Sára hirtelen elnevette magát, és nehézkesen térdre ereszkedett.

– Így jó?

– Azt mondtam, pitizz!

A férfi könyökből lassan felemelte az alkarját, a kézfejét pedig leengedte. Vakkantott egyet.

– Ez az, kutyuli! – mondta elégedetten a nő. – Hát mit szeretnél?

– Kérlek szépen, feküdj le velem – mormolta a férfi.

Krisztina a konyhaasztalra helyezte a kést, és az ügyész felé csücsörített. Gügyögve beszélni kezdett.

– Hogy te milyen aranyos vagy! Hát nagyon szépen kértél! Kérsz valami jutalmat?

– Kérek.

– Meg is érdemled, kutyuskám – hátranyúlt, és megoldotta a szoknyáját, majd egy mozdulattal a földre engedte.

A férfi önkéntelenül újra vakkantott egyet, mire a nő gombolni kezdte a blúzát. Az ügyész most már hangosan ugatott, és nem is akarta abbahagyni. Érezte, hogy hatni kezd rá a látvány, és a vér kiszáll az agyából.

Krisztina a földre dobta a blúzt, majd gombolni kezdte a mellét takaró kis pántos felsőt.

– Hát ezt is szeretnéd?

– Igen! Kérlek, dobd ide!

A nő levette a ruhadarabot, és a férfi fejére hajította. Már csak egy hosszú bugyi volt rajta, és persze a harisnya. Sára Jenő letépte a szemébe hullott ruhadarabot, beleszagolt, majd félredobta. Mire újra látott, a nő már a harisnyát göngyölte le, majd lassan a konyhaszékre helyezte. Aztán a bugyi is ott landolt. Krisztina felegyenesedett, és büszkén megállt a férfi előtt. Az megbűvölten meredt a nőre, aki ott állt meztelenül. Az ügyész szeme szinte végigtapogatta a testet. A hűvös konyhában a nő mellbimbója megkeményedett, az apró, csodaszép mellek pedig enyhén lúdbőrösek lettek. A parányi pihék egyenként látszottak. A férfi nem tudta elvenni a tekintetét Krisztina öléről. A dús, sötétbarna, göndörödő szőrrel borított háromszög rabul ejtette a szemét.

– Mindent levettél!

– Hát nem ezt akartad?

– Gyönyörű vagy – nyögte Sára, és tápászkodni kezdett.

Krisztina azonnal felkapta a konyhakést, és maga elé tartotta. A férfi mozdulata félúton megállt.

– Most meg mi van?

– Vetkőzz le te is.

– Ah… értem.

Az ügyész pillanatok alatt lehajigálta magáról a ruhát, csak a zokni maradt a lábán.

– Hideg a kő – jegyezte meg a nő kérdő pillantására.

– A farkadon nem látszik.

A férfi kissé előrehajolt, hogy a domborodó hasa által eltakart területet szemügyre vegye.

– Lesz ez még nagyobb is – mondta halkan.

– Remélem is. De most indulás!

– Az ágyba?

– A fürdőszobába.

– Ott akarod csinálni, Krisztina?

– Nem. Ott fogsz megfürdeni. Én pedig megmoslak.

– Megmosdatsz?

– Tetőtől talpig. Az én kis kutyulim megérdemli, hogy alaposan megfürösszem előtte.

– Mi előtt?

– Tudod te azt nagyon is jól.

A férfi engedelmesen beballagott a fürdőszobába, miközben pár lépésenként hátrapillantott a válla felett. A nő kissé lemaradva követte.

Sára Jenő megnyitotta a csapot. A kádból meleg pára csapott fel. A kurtizán felé fordult.

– Most már leteheted azt a kést.

– Majd leteszem, ha akarom.

– Akkor most… mi legyen?

Krisztina elégedetten bólintott.

– Mássz be a kádba.

A férfi megtette, majd óvatosan leült. A víz már a köldökéig ért.

– Zárd el a vizet!

– Máris.

– És most feküdj hanyatt.

Az ügyész lassan lejjebb csúszott, és kényelmesen elhelyezkedett a hosszú öntöttvaskádban, miközben egy pillanatra sem vette le a szemét a karcsú, fehér, meztelen testről. Nem volt képes másra nézni.

A nő gyönyörű volt. Egyszerűen tökéletes. A karcsú combok, az öl íve, a hetyke mellek. Minden. Tökéletes. Sára Jenő alig kapott levegőt, és amikor egy pillanatra a saját, szőrösen domborodó hasára esett a pillantása, még el is szégyellte magát egy másodpercre.

A nő a kád mellé sétált, és lábujjhegyre állt, hogy elérje a zuhanyrózsát.

Ahogy felette állva kinyújtózott, az ügyész olyan vágyat érzett, amit már vagy huszonöt éve nem. És ennek a vágynak megvoltak a testi jegyei is.

– Mit csinálsz, Krisztina?

A nő kacéran lenézett.

– Csak pihenj. Egy kicsit rád nyitom a zuhanyt. Mintha csak langyos esőben állnál.

– Nem akarok esőt. A combjaid közé akarok jutni.

– Annak is eljön az ideje.

Krisztina megnyitotta a vizet, és hátralépett.

– Most jó?

– Ne húzd az időt.

– Mindenre van időnk, Jenő. Mindenre.

– De…

– Csukd be a szemed – lehelte a nő, az ügyész pedig minden további szó nélkül engedelmeskedett.

Csak hevert ott és lazított.

A tudat, hogy a nő perceken belül az övé lesz, fájdalmasan kellemes bizsergést okozott minden porcikájában. Madame Luisának mindenben igaza volt, gondolta. Ez a nő, és az élmény mindent megért. Mindent. És egyelőre még csak nem is furakodott a combjai közé… te jó ég! Mi lesz akkor, ha majd benne mozog…

Sára Jenő magyar királyi ügyészségi ügyész addig megélt ötvenhat évének legnyugalmasabb percét élte, amit mégis valami jóleső, bizsergető várakozás, és feszes, türelmetlen vágy tett izgalmassá.

Lehunyta a szemét.

A víz melengette.

A várakozás felajzotta.

Krisztina pedig megölte.

Amint a férfi becsukta a szemét, a nő heves mozdulattal azonnal belevágta a mellébe a kést, aztán kihúzta a pengét, és újra lesújtott. Aztán megint. És megint. Sokszor.

Krisztina őrjöngve mártogatta a konyhakést a meztelen ügyészbe, aki sikoltva felült a kádban, de ezzel csak azt érte el, hogy a nő már a hátába is belevághatta a kést. Meg is tette jó pár alkalommal. A férfinek vér bukott ki a száján, már alig kapott levegőt, a szeme kidülledt.

Sára Jenő ereje másodpercek alatt elfogyott. A kilyukadt tüdőből sípolva, véres, kövér buborékokat felfújva távozott a levegő, a megsértett szív szaggatottan próbálta pótolni a leeső vérnyomást.

Aztán feladta.

Lassan elernyedt, és a teste visszacsúszott a kádnyi melegvízbe.

Az egész talán harminc másodpercig tartott.

A fröcskölő vér pettyezett mintákat spriccelt Krisztina arcába, és a csodálatosan feszes mellekre. Zihálva térdelt a kád mellett, majd a kést a vízbe ejtette.

Merengő tekintettel, félrebillentett fejjel tanulmányozta a holttestet.

– Égj a pokolban – suttogta maga elé, és lassan feltápászkodott.

Kiment a konyhába, ahol pár perccel korábban lehajigálta a ruháit. A táskáját kereste, amely ott hevert a konyha kövén. Beletúrt, és némi kotorászás után megtalálta, amit keresett. Apró öklébe szorította a tárgyat, és visszasietett a fürdőszobába.

Sára Jenő magyar királyi ügyész döbbent, tágra nyílt szemmel nézte a mennyezetet. A szája féli elnyílt, a tónusukat vesztett arcizmok elengedték az alsó állkapcsot. A nő megragadta a férfi állát, és lefelé húzta. A száj kinyílt, majd egyre nagyobbra és nagyobbra tárult.

Krisztina mély levegőt vett, és a kezét bedugta a fogak közé, félretolta a nyelvet, és kutató ujjai egyre lejjebb és lejjebb hatoltak a torokban.

Pontosan tudta, hol akarja elhelyezni a dolgot.

4.

Már ébredezett, de még valahol az álom és az ébrenlét határán volt.

Sejtette, hogy már reggelre jár, de amikor résnyire nyitotta a szemét, a szobában még tökéletes volt a sötétség. A nehéz, gondosan behúzott brokátfüggönyök jóvoltából a fény nem juthatott be a hálóba. Éppúgy lehetett éjfél, mint reggel kilenc. Tudta, ha most teljesen kinyitná a szemét, csak azért látna körvonalakat, mert már úgy ismerte a szobát, mint a tenyerét.

Egy újabb nap.

Egy újabb lehetőség arra, hogy kétségbeesett kísérleteket tegyen az elkerülhetetlen elkerülésére.

Egy újabb nap, amikor lavírozhat, tárgyalhat, hízeleghet, és hazudhat.

De kinek van ehhez kedve…?

Mozdulatlanul hevert a dunyha alatt és hallgatta a zajokat.

A palota előtti macskaköveken lovak patája kopogott. Egy konflis kerekének fémabroncsai éles pengéssel verődtek a burkolathoz. Kiabálás... Bizonyára egy rikkancs. Hangos nevetés. A piacról visszaérkező személyzet lesz az.

Ébredező elméje lassan felfogta, mi is keltette fel.

A legősibb érzékszerv. A szaglás.

Kávéillat.

És talán briós, bár ezt – úgy vélte – inkább csak beképzeli magának. Kávé és briós. elmosolyodott. Ezek együtt jártak, s ha kávét érzett, mindig bekúszott az orrába a briós illata is. A meleg, csillogó, barna csiga, tetején némi cukorral. Sejtette, hogy valójában nem is érzi a briós illatát, de ez tulajdonképpen egyáltalán nem zavarta. A hangulat már önmagában is jó érzés volt.

Kinyújtotta a lábát a vaskos dunyha alatt, és megmozgatta a lábujjait. Hatvankettedik évében járt, és a szikár test csontjai úgy ropogtak a meleg takaró alatt, mint annak idején a kastély istállójában a frissen a lovak alá hordott szalma. Hersegő, nyárillatú ropogás volt az, míg ez a mostani azért nagyon más. A fáradó, kopó ízületek és csontocskák apró kattanásokkal ugrottak a helyükre, hogy ismét készen álljanak arra, egy újabb napig szolgálják a testét.

Hangok közeledtek.

Nem nyitotta ki a szemét, de tudta mi történik. És akkor ezek szerint jól tippelte, valóban reggel van már.

Az ajtó halkan megnyikordult, majd a szőnyegen óvatos léptek surrogása hallatszott, ahogy az inas az ablakhoz ment. A következő hang a karnison sikló rézkarikák fémes surrogása volt, majd a szemhéja egy pillanat alatt világosabb lett. Valaki kihúzta a függönyt.

– Jó reggelt, excellenciás uram – hangzott fel a halk bariton.

Teleki Pál miniszterelnök mély sóhajjal kinyitotta a szemét, és feljebb tornázta magát a keményre tömött párnák között.

– Jó reggelt, György.

Az inas eligazgatta a függönyt, majd egy hosszú másodpercen át kibámult az ablakon.

– Parancsolja excellenciás uram, hogy ablakot nyissak?

– Milyen idő van?

– Süt a nap. Csak néhány bárányfelhő van az égen. De a szél élénk.

– Akkor nem árt, ha kinyitja egy időre.

– Ahogy parancsolja – Pap György könnyedén meghajtotta magát, és elfordította a kilincset. Az ablak egyik szárnya hangtalanul kitárult. A szobát friss szellő töltötte be, és pillanatok alatt lehűtötte a levegőt.

– Parancsolja esetleg az újságokat?

– Csak egyet adjon ide, György.

– Máris – a férfi a hóna alól előhúzta a köteget, és a legfelső lapot átnyújtotta a miniszterelnöknek. – A reggeli?

– Egy fél óra múlva megfelelő lesz.

– Mit parancsol excellenciás uram?

– Lágy tojást, pirítóst, és persze kávét.

– Ha meg tetszik engedni, a hétvégén hoztam magammal a húgomtól egy kevés sonkát és kolbászt.

– A húgától? – kérdezte alig odafigyelve a miniszterelnök, és a napilapot igazgatta, miközben szórakozottan az orrára illesztette a pápaszemét.

– Igen. Ráckevén laknak, és pár hete vágtak. Tisztelettel, szombaton nála jártam, és adott egy darabot a füstről frissiben levett sonkából. A legjobb minőség.

Teleki halványan elmosolyodott.

– Jó, hát egy-két szelet biztosan jól fog esni.

– Kolbászt is parancsol?

– Azt már nem, György. Ezzel a gyomorral a kolbászt már nagyon meg kell gondolnom.

– Azért csak kanyarítok oda egy keveset a tányér szélére. Kávét parancsol az ágyba?

– Majd az asztalhoz. Menjen csak. Húsz perc, és ott vagyok.

Az inas meghajolt, majd kiment és maga után bezárta az ajtót.

Teleki megnézte a lap fejlécét.

Mi is van ma? Ja, igen. Péntek. Ha végig csinálja a napot, akkor talán lesz negyvennyolc óra nyugalma. Na, nem, mintha a miniszterelnöknek bármikor is nyugalma lehetne, gondolta.

Bár, senki sem kényszerítette a pozícióba. Nincs joga úgy tenni, mintha kényszerből kellene az országgal foglalkoznia. Persze, volt benne némi nyomás, ez is igaz. Tudta, ki jönne akkor, ha ő nem vállalja. Látott már ilyet. És nem akarta újra látni, újra átélni. Az már más kérdés, amikor rábólintott erre az egészre, azt remélte, sokkal komolyabb ráhatása lesz bizonyos dolgokra. Sokkal komolyabb ráhatása lesz mindenre. De… de ez nem így történt.

Kényszerből kötött szövetségek, megalkuvás, suba alatti egyezségek.

Balanszírozás.

Kedvezményezés, és szívességek behajtása.

Tehetségtelenek piedesztálra emelése, és rosszkor rossz helyen lévő tehetségesek parkoló pályára irányítása.

Nem ezért vállalta, nem ezt akarta.

De ez lett belőle. Így alakult.

Politika.

Hogy is mondta valaki a múltkor abban a klubban, amikor az illető már megivott pár pohárral, és a nemzetközi helyzetről beszélgetve ő előadta a kétségeit?

Aki kurtizánnak áll, ne sírjon, ha…

Nem tudta befejezni, mert valaki belemarkolt a karjába, és elhallgattatta. A levegő megfagyott, és rosszalló tekintetek meredtek arra az emberre. Pedig tökéletesen igaza volt… Tökéletesen igaza.

A miniszterelnök ismét az ölében heverő újságra nézett. Az ellenzéké volt.

Vajon mi vár rá megint a piszkosszürke lapokon? Némi gyomorideggel felemelte a lapot, és kinyitotta.

„Bárdossy külügyminiszter csütörtökön délután elutazott Németországba.”

Igen, bólintott. Ezt ő engedélyezte. Hitler erőszakos, valamit kell vele kezdenie. Nem igazán bízott a külügyminiszterében, de a döntés jó volt. Nem mehetett ő. Nem lehet mindjárt a legmagasabb szinten nyitni egy ilyen játszmában. Majd Bárdossy intézi. Elindítja a játékot. Megteszi az első lépéseket a bábukkal, és kialakítja a magyar álláspontot. Olyan ez, gondolta a miniszterelnök, mint amikor egy téglát hajítunk a tóba. Aztán várjuk, honnan verődnek vissza a hullámok. És milyen erővel.

Bárdossy volt a tégla.

Más kérdés, egyáltalán nem volt benne biztos, hogy ez az eldobott tégla pontosan úgy landol majd a vízben, ahogyan azt a hajító kéz előre eltervezte.

A tekintete továbbsiklott az alcímre.

„Koronatanács és rendkívüli minisztertanács Jugoszláviában.”

Teleki felsóhajtott.

Jól tudta, hogy az események most már pillanatok alatt elfajulhatnak. A válság eszkalálódhat, kiterjed, elmérgesedik, és aztán már semmi sem állíthatja meg. Ez most a legnagyobb gond. Pontosan tudta, mit fog kérni Hitler. A magyar kormánynak engedélyeznie kell, hogy a Wehrmacht magyar területeket használhasson a Jugoszlávia elleni felvonuláshoz. Magyar utakat, magyar vasutakat.

Ha ezt megteszi, a britek hadat üzennek – már céloztak erre, és nem kétséges, hamarosan nyomatékosítják is majd a kívánságukat.

Teleki nem csodálkozott ezen. Geográfus volt, csak rá kellett néznie a térképre. A németeknek kell a magyar vidék a felvonuláshoz. Nincs más út. Illetve van, de az több szempontból sem ideális arra, hogy hadosztályok sora haladjon át rajta. Hitler kérése logikus, és teljesen érthető. Érthető lesz, ha megteszi.

És logikus lesz Churchill válasza is: hadüzenet.

Akkor pedig a Haza belesodródik.

Újra benne lesz az örvényben, ismét megtörténik, ami ’14-ben. És természetesen megint Magyaroroszág fogja a rövidebbet húzni. Ez nem is kérdés. Ez az ország hiányzik a legkevésbe a nagyhatalmaknak. Mert Németország mindent túlél. Európának szüksége van egy erős Németországra, még ha nem is feltétlenül olyanra, amilyet a nácik csináltak belőle.

Nyilván kell egy Franciaországis. Kell egy Britannia. De egy Magyar Királyság…

Churchill nem tehet majd mást.

Hitler – ha már volt olyan ostoba, hogy mindenkinek egyszerre ment neki, – most már szintén nem tehet mást.

Mindenkinek igaza van. Ő mindenkit megért.

De attól ezek az opciók még mind hátrányosak Magyarországnak.

Hogy lehet ebből kimászni?

Hogy lehet átengedni Hitlert anélkül, hogy ne üzenne hadat Churchill?

Hogy lehet eleget tenni Churchill követelésének, és nemet mondani Hitlernek anélkül, hogy a Panzer III-asok ne rohanják le másnap a Dunántúlt?

Színt kell vallani. Nem lehet mindkét irányba megfelelni.

Teleki savanyú mosolyra húzta a száját.

Szűk baráti körben kedvelte és mívelte is a vaskosabb tréfákat. Most egyik geográfus barátjának mondata ugrott be neki, aki pár pohár vörösbor után, alig egy héttel korábban azt találta mondani neki a felvázolt helyzet láttán: nem lehet egyszerre baszni és szűznek maradni.

Ehhez nem lehetett mit hozzáfűzni.

Inkább tovább lapozott az újságban. Szórakozottan olvasgatta a címeket anélkül, hogy ténylegesen végig futotta volna a cikkeket is.

„Megszólal Erdély munkássága.”

„Gruber nyilas képviselőt egyévi börtönre ítélték.”

„Teleki beszámolója a politikai tanácskozásokról és a kormány terveiről.”

Ebbe azért beleolvasott, de semmi új nem volt benne. A tények, azok tények, a tálalás meg olyan, amilyen. Az ellenzék mindig hazudik, de legalábbis a saját szemszögéből értelmezi az elhangzottakat. Na, nem mintha a kormánypárt valaha is mást csinált volna. Inkább lejjebb siklott a tekintete.

„Igen súlyos német légitámadás London ellen.”

„Kettős öngyilkosság a szállóban.”

„Rablógyilkos merénylet egy tejfiókkezelő ellen.”

– Mi a fene az a tejfiókkezelő? – horkant fel Teleki, de aztán az egész mégsem érdekelte annyira, hogy el is olvassa a cikket. Végül is kit érdekel egy tejfiókkezelő, amikor a Luftwaffe bombák tonnáit szórja Londonra…

Félrehajította az újságot, és kimászott az ágyból. Mezítláb az ablakhoz trappolt, és egy pillantást vetett a városra. Budapest a szokott életét élte. Március második fele volt, és a nap száz ágra sütött, miközben az élénk tavaszi szél azt a néhány bárányfelhőt kergette, amelyek valahogy az égen ragadtak. Fázott a lábszára, hát elfordult az ablaktól, és a fürdőbe sietett. Megmosdott, borotválkozott, aztán hátra simította a haját némi vízzel.

Egy sötétszürke, háromrészes angol öltönyt választott fekete cipővel, fehér inggel, és antracit nyakkendővel. Fehér damasztzsebkendőt hajtogatott a zakó zsebébe, és gondosan elrendezte, hogy vékony csíkként álljon ki a kendő széle. Belenézett a tükörbe, majd elégedetlenül megcsóválta a fejét. Elővett egy apró ollót, és vékony, ősz bajuszáról lecsippentett néhány kósza, hosszabb szálat. Megszemlélte az eredményt, aztán kifordult a fürdőből, és leballagott a reggelihez.

– Excellenciás uram – hajtott fejet a miniszterelnök láttán az inas. – A reggeli tálalva.

Teleki leült a hosszú asztal egyik végébe, és megvárta, míg a porceláncsésze megtelik kávéval.

– Cukrot?

– Csak egy keveset.

– Óhajt még valamit?

– Egyelőre nem. Köszönöm, György.

– A titkára az imént megérkezett.

A miniszterelnök elkínzott pillantást vetett a faliórára.

– Máris?

– Azt mondta, sok a feladata mára. Beküldjem?

– Nem – rázta meg a fejét. – Szeretném nyugodtan elkölteni a reggelimet. Adjanak nekem egy negyedórát.

Az inas bólintással nyugtázta az utasítást, majd kiment, és behúzta maga után az ajtót.

Teleki lecsapta egy lágy tojás kalapját, megsózta a forró, krémes sárgáját, aztán belemerítette a kiskanalát. Elégedetten bólintott. Csak ekkor jutott eszébe, egészen mást rendelt az imént. De hát György megint jobban tudta, mire van szüksége… Az asztalon lévő fehér kenyérből tört egy falatot, és megsózott egy darabka libatepertőt. A tojás, a kenyér, és a tepertő egymás után került a szájába, és elégedetten összerágta őket.

Mindig is imádta ezt az ízkombinációt. Már gyerekkorától fogva, amikor a kastélyban Irma néni titkon rákacsintott, és ő már tudta, hogy ez a finomság ott fogja várni a konyhában.

Komótosan megreggelizett. Mivel ott volt előtte, és érezte az illatát, nem tudott ellenállni a kóstolónak sem. A vidéki sonka kissé sósnak bizonyult. Bizonyára túl hosszan hagyták a pácban. A ráckevei disznótoros kolbász azonban pazar volt. El is határozta, hogy majd szól Györgynek, rendszeresen rendeljen a rokonától ebből a kolbászból. Minden bizonnyal a rokonságnak is jól fog jönni némi plusz jövedelem, ő pedig szívesen elrágcsál néhány karika kolbászt a reggelije részeként. Legfeljebb majd több keserű vizet iszik a gyomrára.

A miniszterelnök titkára, Incze Péter nem hazudtolta meg önmagát. Pontos volt, akár egy Schaffhausen. Pontban a megjelölt időpontban kettőt koppantott az ajtón, és belépett az étkezőbe.

– Jó reggelt, excellenciás uram. Végzett már?

Teleki kelletlenül megtörölte a száját a szalvétával, amit aztán a tányérjába hajított.

– Tehetek mást?

Incze egy pillanatra zavarba jött.

– Ha esetleg még pár percet óhajt…

– Nem, dehogy! – legyintett a miniszterelnök, és kissé el is szégyellte magát. – Nem maga tehet róla, hogy sok a dolog, Péter. Lássunk hozzá. Egy kávét?

– Ha meg nem sértem.

– Töltsön magának.

Mindketten telelöttyintettek egy-egy csészét a kancsóból, aztán letelepedtek az ablak melletti kis asztalnál.

– Mi van mára?

– Olvasta már a reggeli lapokat?

– Csak a Népszavát.

– Épp azt?

– Azt általában tudom, mit akar az én pártom. Inkább kezdem a másik oldallal.

– Értem. A jelentések?

– Az éjjel keletkezett iratoknak épp most akartam nekilátni. De ha összefoglalja, megköszönöm.

Incze az asztal sarkára helyezte a mappáját, és kinyitotta.

– Nos…

– Csak a lényeget.

A titkár felsóhajtott, és lassan becsukta a dossziét.

– Ha csak a lényeg érdekli, excellenciás uram, azt fejből is tudom.

– Ennyire rossz a helyzet?

– Egyes értesülések szerint a német hadsereg megkezdte a felvonulást Jugoszlávia irányába.

Teleki leintette.

– Ez képtelenség. A vezérkar tájékoztatott volna erről. Ellenőrizte a forrást, Péter?

– Nos, talán ön előtt sem titok, hogy a VKF meglehetősen híján van…

– Kompetens hírszerzésnek. Tudom. Erről szól a történelmünk. De maga ellenőrizte a forrást?

– Még nem volt rá érkezésem. Csak idefelé futottam át a jelentéseket.

– Ennek mindenképpen járjon utána.

– Igenis.

– Bár – elgondolkozva végigsimított tar koponyáján. – Ha igaz a hír, az teljesen új helyzetet teremt. Hitler azt fogja követelni, hogy…

– Engedjük át a csapatait – bólintott a titkár. – Egyetértek. De voltunk már hasonló helyzetben.

– A kassai vasút esetében egyszer már elutasítottam, amikor arra akart felvonulni – gondolkozott hangosan Teleki. – Nem tudok kétszer egymás után nemet mondani neki.

– Mit fog lépni?

– Elsőre durcás lett, akár egy gyermek. Másodjára ki tudja, mit csinál majd?

– Az övé a legnagyobb haderő Európában.

– Költői kérdés volt. Én is tudom, hogy mi jön akkor.

– Mi a terve, excellenciás uram?

– Még semmi. Majd kitalálok valamit.

– Mi az utasítása, mit mondhatok a sajtónak, ha kérdezik?

– Már kérdezik?

– Mindig kérdezik.

– Mit kommunikált eddig?

– Hogy a Jugoszláviával aláírt örökbarátsági szerződéshez tarja magát a magyar kormány, és az ország területe szuverén, azon más haderő felvonulásának nincs helye.

A miniszterelnök bólogatott.

– Ez igaz. Minden szava igaz.

– A sajtónak nem feltétlenül az kell, ami igaz. Hanem az, ami annak tűnik.

– Nem fogok hazudni azért, mert az hihetőbb az igazságnál. Maradjon ez az álláspont.

– Értem.

– Mit csinálnak a németek?

– A VKF szerint felvonulnak a határon, de egyelőre várnak. Az előrejelzés szerint be fognak nyomulni, ha a kormány nemet mond a várható kérésre.

– Ugye, ön is tudja, mindenképpen lerohanják Jugoszláviát? – a kérdést inkább állításként fogalmazta meg a miniszterelnök.

– Természetesen én is ezt gondolom.

– Ha átengedjük őket, felrúgjuk a jugoszláv szerződést, és számíthatunk a britek hadüzenetére.

– Ha viszont nem, akkor lerohannak minket, és azután Jugoszláviát is. Csak hátráltatjuk őket, de nem akadályozzuk meg.

Teleki a kávéját kavargatta, és lassan ingatta a fejét.

– Amennyiben igaz a hír, hogy felvonultak, az teljesen új helyzetet teremtene.

– Riadóztassuk a haderőt?

– Ugyan! Hozzájuk képest komolytalanok vagyunk. Áldozzak fel néhány ezer honvédet pusztán azért, hogy ne megalázottan, hanem öntudatosan szenvedjünk vereséget?

Incze Péter nem válaszolt. Ez a dilemma már meghaladta az ő kompetenciáját. Teleki halkan folytatta.

– Erdmannsdorff nem merné megtenni, hogy nem jelzi előre.

– Tisztelettel, de a német nagykövet Berlinnek számol el, és nem a Sándor-palotának.

– Gondolja, hogy hazudna?

– Mindenképp.

– Vagy elhallgatná, mire készülnek… hát persz. Persze, hogy elhallgatná – csapott a térdére Teleki. – Nem tartozik nekünk semmivel.

– Feltéve, hogy von Erdmannsdorff egyáltalán tudja majd előre, ha megindulnak a csapatok.

– Na igen… ha valaki, hát Hitler képes rá, hogy úgy lépi át a magyar határt, hogy a budapesti követét még csak nem is informálja előre. Igaza van, Péter. Derítsük ki, hányadán állunk.

– Mit óhajt, excellenciás uram?

– Elsőként szervezzen nekem egy találkozót Erdmannsdorffal.

Incze felállt és meghajolt.

– Azonnal beszélek a követ úr titkárjával.

– Menjen, és tegyen így.

Teleki ismét magára maradt, és megitta a kihűlt kávé maradékát, majd szórakozottan felállt és visszaballagott a reggeliző asztalhoz. Bekapott még egy karika kolbászt, és elgondolkodva rágta, miközben a dolgozószobája felé indult.

Engedjen Hitlernek, és rúgja fel a kétoldalú jugoszláv szerződést, ahogy a miniszterei egy része tanácsolja? Ők azt mondják, minél előbb csatlakoznak a győztes Harmadik Birodalomhoz, annál jobb.

Persze, Berlin tett már gesztusokat.

Visszatért a Felvidék, és Erdély egy része. De most már úgy grasszálnak szerte a kontinensen, mintha nem lenne ellenfelük.

Igaz, valójában tényleg nincs is.

A rozzant Magyar Királyi Honvédség csak lassítani tudná a meglóduló Wehrmacht-ot – és még csak nem is jelentősen.

Ha ő kitart a Belgráddal kötött egyezség mellett, nemet kell majd mondania Hitlernek, amikor az közli: át akar vonulni a magyar területeken. A nemleges magyar válaszra megindulnak a panzerek.

Elesik hat-nyolcezer honvéd, mire mindenki belátja, nincs esély. Akkor kapitulálnak, az SS pedig beveszi magát a Budai Várba.

És utána ugyanúgy lerohanják Jugoszláviát, mintha ő simán átengedte volna őket.

Megmarad a becsület, de milyen áron…

Megrázta a fejét, és felsóhajtott.

Néha olyan jó lenne hétköznapi embernek lenni, és hétköznapi problémákkal foglalkozni! Olyan jó lenne struccpolitikát folytatni!

Csak épp ez nem adatik meg mindenkinek.

Az újságra esett a tekintete, és furcsa módon az jutott eszébe, még mindig nem tudja, mi az a tejfiókkezelő?

5.

Debrődy Károly magyar királyi detektívfőfelügyelő szeme felpattant.

Maga sem tudta, mi ébresztette fel, de ahogy körülpillantott a szobában, hirtelen azt sem tudta, hol van. Aztán lassan összerakta az információkat.

Otthon volt, és ez eddig jó hír.

Az is pozitív dolog, hogy mivel a Tükör utcai háromszobás lakás a második emeleten volt, ahhoz, hogy ide felmásszon, bizony erőt kellett kifejtenie az éjjel. Máshogy biztosan nem történhetett, vélte, mert az emlékeire nem tudott támaszkodni. Azok ugyanis egyáltalán nem voltak.

De mitől riadt fel?

Most éppen a hátán hevert, és ahogy végigpillantott magán, konstatálta, hogy ruhátlan. Legalábbis deréktól felfelé biztosan. Attól lejjebb már egy gyűrött paplan takarta. A lába kilógott, azon nem volt zokni. Ezek szerint azt levette.

Hiába. A stílus, az stílus.

Benyúlt a takaró alá, és kitapogatta magát.

Igen. Valóban pucéran feküdt le. Ám ez nem volt minden.

Érezte, hogy merev odalenn, de ez most csak annyit jelentett, hogy vizelnie kell. A jó öreg reggeli merevedés. Mióta túl volt a negyvenen, elkezdte egyre jobban értékelni a jelenséget. Felült, és beletúrt kócos hajába, de a mozdulat félúton megakadt, mivel a feje úgy dübörgött belül, mintha csak valaki fát hasogatna benne.

– Az anyja szemit… – nyögte halkan.

Az arcát a kezébe temette, és így is maradt, míg az éles hasogató fájdalom nem csillapodott tompa lüktetéssé.

Talán percek is elteltek így.

És még mindig nem tudta, mitől kelt fel.

De végül is mindegy.

A lényeg az volt, hogy az ágyon ült, előre görnyedt, a lábát felhúzta, könyökét a térdére támasztotta, a homlokát pedig a tenyerébe hajtotta. Egy idő után múlni kezdett a hányinger, és ráébredt, talán most már anélkül is körül tud nézni, hogy attól tartana, ketté hasad a feje.

Lassan elvette a szeme elől a tenyerét, és körbehordozta a tekintetét.

A ruhája a földön hevert. Nem egy halomban, ahogy általában szokott, hanem szanaszét. Nem tudta felidézni, miként szabadult meg tőle. De mindegy is.

Hol a pisztoly?

Viszonylag gyorsan felfedezte. Az íróasztalon hevert, mellette az apjától örökölt, és karórának átalakított schaffhauseni IWC karóra.

A Lajos korabeli stílusú mutatókkal.

Lajos korabeli stílusú… micsoda marhaság.

Mintha ez bármit is jelentene.

Az óra mellett néhány töltény pihent. Ezekről fogalma sem volt, hogy kerültek oda. Talán a zsebét ürítette ki, talán egy apró tündér tette le oda őket. Ahogy most érezte magát, ugyanannyi esélyt adott mindkét lehetőségnek. Aztán ott volt még egy 8-as számmal díszített fekete biliárdgolyó is. Ebből több is volt neki, ezek egyike töltötte az idejét a lőszer, és az óra társaságában.

A biliárdgolyó mellett egy likőröspohár árválkodott. Zöld folyadék volt benne.

Egyetlen zöld folyadékot ismert.

Abszint. Az édesanyja ettől intette óva. Pontosabban: ettől is.

A Magyar Királyi Detektív Testület kitűzője is ott volt a komódon. A zománcozott embléma békésen pihent a többi tárgy társaságában.

Ahogy elnézte a kis csendéletet, ráébredt, ezek a tárgyak egész jól lefedik az életét.

Lőszer és jelvény – a munkája.

Óra – az apja kísértő jelenléte.

Biliárdgolyó – a rosszabbik énje, amikor odaver valakinek. No, meg a szerencsejáték…