Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELŐSZÓ

ÉSZREVÉTELEK

BEVEZETÉS

I. BUDDHA

A.) Buddha élete története

Buddha élete nyilvános tevékenysége előtt

Buddha nyilvános tevékenységének kezdete

Buddha nyilvános tevékenysége haláláig

B.) Buddha mint ember és tanító

Buddha mindennapi élete

Buddha és hívei

Buddha és a nők

Buddha és ellenei

Buddha tanítási módja és egyénisége

II. DHAMMA

A tan általános jellege

A négy nemes igazság

A személyiség és a lélek

A nibbána

A negyedik igazság

Az öt főparancsolat

A világi hívek kötelességei

A többi parancsolatok

Az erkölcsi magatartás mivolta és alapja

b) Az elmélyedés és a bölcsesség

A szentség fokozatai: szentek és buddhák

III. SZANGHA

Belépés és kilépés

A szerzetesi élet

Az apácák

A világi hívek

Kultusz

A buddhista egyház története

VÉGSZÓ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Schmidt József

BUDDHA ÉLETE
ÉS TANÍTÁSA

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-618-8 EPUB
ISBN 978-963-559-619-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1925

a mű eredeti címe:
Ázsia világossága
Buddha élete, tana és egyháza

a borító Moggallana alakját ábrázoló szobor (1885)
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

Ez a könyv egy hasonló tárgyú könyvnek bővített és átdolgozott alakja, a buddhizmus egész körére kiterjedő összefoglaló munka, s mint ilyen, a hazai irodalomban hézagpótló mű igényével lép fel. Nem buddhisztikus propagandaírás, de anti-buddhisztikus pamflet sem, hanem szigorúan tárgyilagos ismertetés, amely lehetőleg népszerűen minél hűbb képet akar nyújtani a buddhizmusról, még pedig elsősorban legrégibb és legeredetibb indiai alakjáról - az ind forrásművek és a szakba vágó tudományos kutatások alapján.

A tények objektív ismertetése napjainkban nem puszta elméleti követelmény, hanem elsőrendű gyakorlati szükségesség. A buddhizmusnak nyugaton sok barátja van, de sok ellensége is. Értékelése körül elkeseredett küzdelem folyik, amelyben barát és ellenség egyaránt sokszor túllő a célon: peccatur intra muros et extra. A vélemények káoszában a művelt nagyközönség tanácstalanul áll s a rokon vagy ellenszenv lidérce után indulva menthetetlenül eltéved. Ez a könyv kalauza lehet, mert csak a meztelen igazsággal törődik. Feladata nem hálás. Szerzője el van készülve rá, hogy az egyik párt szavazatát elveszti, a másikét nem kapja meg. De az élet rövid, az igazság örök. Mondjuk az igazságot.

Budapesten, 1924 december havában.

Schmidt József

ÉSZREVÉTELEK

Az ind szók részint nyomdászati okokból, részint a tágabb körű közönség kedvéért egészen magyarosan vannak átírva s tőalakban, nem alanyesetben vannak adva (tehát pl. Buddha, kamman, nem: Buddhó, kamma).

A páli nyelvű forrásokból vett szavak jelzés nélkül valók, csak kivételesen és szükség esetén p. jelzésnek; a nekik megfelelő s rendesen zárójelbe foglalt szanszkrit szavak sz. jelzéssel vannak ellátva.

Ind forrásművek címeinek rövidítései:

AN.: Anguttara-nikája.

Csp.: Csarijá-pitaka.

Csv.: Csulla-vagga.

Dhp.: Dhamma-pada.

DN.: Dígha-nikája.

Ds.: Dsátaka.

Lv.: Lalita-visztara.

MN.: Maddshima-nikája.

Mp.: Milinda-panyha.

Mpsz.: Mahá-parinibbána-szutta.

Mvg.: Mahá-vagga.

Mvsz.: Mahá-vasztu.

Nk.: Nidána-kathá.

Pv.: Péta-vatthu.

SzN.: Szanjutta-nikája.

Szn.: Szutta-nipáta.

Thára-g.: Théra-gátha.

Théri-g.: Théri-gátha.

U.: Udána.

V.P.: Vinaja-pitaka.

BEVEZETÉS

A buddhizmus életereje, renaissance-a keleten, előnyomulása nyugaton. -
A kánoni irodalom. - A három drágakő

Igazán nagy emberek nem halnak meg egészen: énjüknek nagyrésze kikerüli Libitinát s halhatatlan életet él alkotásaikban. Engem lát, aki a tant látja, mondta Buddha is. S valóban ma is él milliók és milliók szívében, mert tana nem enyészett el porhüvelyével. Pedig ez a tan innen- onnan harmadfélezer esztendő előtt született meg s alapítója maga, ha a hagyománynak hihetünk, egyáltalában nem jósolt neki hosszú életet. Az apácarend kénytelen-kelletlen felállítása után ugyanis állítólag azt a kijelentést tette, hogy tana, amely egyébként ezer évig virágzott volna, most már csak ötszáz évig maradhat fönn. Ha ez a prófécia hiteles, akkor Buddha ugyancsak rossz próféta volt, ötszáz év múlva a buddhizmus mindenütt otthon volt India óriási területén, sőt már túl is volt a félsziget határain, s tengereken, havasokon, sivatagokon áthatolva, messze-messze eljutott: nyugat felé a Földközi-tengerig s kelet felé a Csendes-óceánig - oly népek közé, amelyeknek Buddha soha hírét sem hallotta, s szilárdul megvetette lábát Ázsia keletén. Igaz ugyan, hogy születése földjén lassanként sorvadozni kezdett s hosszú halálküzdelem után, időszámításunk első évezredének vége felé elsorvadt, de elmúlása előtt át- meg áthatotta az ind néplelket az irgalom és szeretet erejével. Indián kívül sohasem gyöngült meg a buddhizmus, sőt a múlt század utolsó negyede óta szinte bámulatos lendületet vett, amely legszebb virágzása idejére emlékeztet s hatásában ma még kiszámíthatatlan.

Keleten a buddhizmus napjainkban valósággal renaissance-korát éli. Különböző buddhista országokban erős propaganda folyik a tan fejlesztésére és ismertetésére. Gazdag társulatok alakultak e célra: az indiai Kalkuttában a Mahábódhi Society (1891) s a burmai Rangunban az International Buddhist Society (1903), amelynek nyugaton is mindenfelé vannak tagjai és képviselői. Ceylon szigetén amerikai pénzen buddhista papnevelőintézetek létesültek, kolostorok számottevő tudományos munkát folytatnak s egymás után jelennek meg a déli buddhizmus szent könyveinek ceyloni alfabétájú kiadásai. Hasonló barmai és sziámi alfabétájú kiadások indultak meg Rangunban és Bangkokban. Japánban a buddhizmus és konfuciánizmus elemeiből új vallás van alakulóban s nyugati műveltségű japáni tudósok élénk és eredményes tevékenységet fejtenek ki régi szent szövegek kiadása, valamint a buddhizmus tudományos művelése terén.

Nyugaton a buddhizmus Schopenhauer óta évről-évre fokozódó érdeklődésre talált s mindinkább tért hódított. Maga Schopenhauer minden más vallás fölé helyezte a buddhizmust s erősen befolyása alatt állott, mint többé-kevésbé Hartmann és Nietzsche is. A buddhizmus és a kereszténység között vonható párhuzamok vizsgálata azóta, hogy K. Seydel megindította (1882), lankadatlan buzgalommal folyik s a művelt közönség legszélesebb rétegeiben visszhangot keltett. Születése helyének felfedezése (1896) s egy ereklyetartójának feltárása (1898) nem csupán archeológiai kuriózum volt, hanem világraszóló esemény. Egyáltalában: nincs művelt ember, aki a buddhizmusról s alapítójáról ne hallott volna. Buddha aktuális nagyság. Személyéhez és tanához ma már szinte beláthatatlan irodalom fűződik: tudományos művek és népszerű ismertetések egész könyvtára, s ami még többet jelent, költői alkotások hosszú sorozata. Wagner egy buddhisztikus legendából merítette egy zenedráma tervezetét, amelyből végül a Parsifal nőtt ki, s élete utolsó napjaiban is foglalkozott Buddha alakjával. A Buddha-legenda sok nyugati költőt lelkesített drámai és epikai alkotásokra. F. Hornstein Buddha-drámája színre is került a müncheni udvari színházban (1900). A. Edwin Light of Asia c. eposza Európában több mint hatvan, Amerikában több mint száz kiadást ért. Ezren meg ezren vannak, akiknek számára a buddhizmus szívbeli szükséglet. Európában és Amerikában neo-buddhizmus alakult ki - élén lelkes apostolokkal, mint T. W. Rhys Davids, Th. Schulze, K. E. Neumann - s a keresztény nyugat különböző pontjain buddhista hitközségek keletkeztek. Ez a modern buddhizmus még mindig terjed s fordítások, antológiák, katekizmusok és propagandairatok kiadása terén felette élénk és meglehetősen eredményes működést fejt ki, úgyhogy bizonyos körök, minden alapos ok nélkül különben, Schopenhauer nyomán már a világ jövendő vallását, illetőleg a kereszténység veszedelmét kezdik benne látni.

Mintegy harmadfélezer év óta világit Ázsia világossága, s hordozója, támasza és talpköve az erkölcsnek és műveltségnek keleten, mint a világ világossága nyugaton. Ha a jóságnak az elterjedtség volna az egyetlen mértéke, akkor a buddhizmus volna a legjobb vallás a világon, mert mintegy 330 millió kereszténnyel szemben több mint 500 millió buddhista áll, az emberiségnek körülbelül harmadrésze. Harmadfélezer év folyamán, felette eltérő néprajzi és társadalmi viszonyok között s hozzá középponti vezető tekintély hiányában, a buddhizmus természetesen nem maradhatott egységes és változatlan. Már alapítója életében felekezetekre szakadt, amelyek idők folyamán gombamódra szaporodtak s szüntelen torzsalkodtak egymással, ami végzetesen elősegítette azt, hogy a buddhizmus Indiában mindinkább legyöngüljön s végre megsemmisüljön. Manapság Eugéne Burnouf (1845) nyomán és északi buddhizmust szoktak megkülönböztetni, amelyek nagyjában, de csak nagyjában, a régi buddhizmusban is meglévő hína-jána és mahá-jána irányzatokból fejlődtek (I. alább). A déli buddhizmus mintegy 30 millió hívővel Ceylon és Hátsó-India (Barma, Sziám, Annám és Kambodzsa) területén van otthon, az északi buddhizmus mintegy 480 millió hivővei az India északi párkányán fekvő országok (Ladak, Nepál, Szikkim, Bhután), valamint Tibet, Kína, Mongolország, Mandzsúria, Korea és Japán területén, azonkívül még Szumátra és Jáva szigetén van elterjedve. A déli buddhizmus nagyban és egészben véve egységes (de éppen nem abban az értelemben, mintha összefüggő egyház volna) s közös szent irodalomban gyökerezik, amely különböző (ceyloni, burmai, sziámi és kambodzsai) alfabétákkal, de ugyanazon páli nyelven van írva.[1] Az északi buddhizmus szanszkrit nyelvű s részben eltérő szent irodalomban gyökerezik, de ettől eltekintve egyáltalában nem egységes, hanem országok és népek szerint változik, mert a buddhizmus mindenütt régibb animisztikus és természeti vallásokra van ráojtva, amelyeket nem bírt s nem is akart kiirtani.

A déli buddhizmus szent könyveinek hiteles gyűjteménye (mint mondani szokás: kánonja) a páli nyelvű Tipitaka, amely régibb és újabb szövegekből áll ugyan, de így is a buddhizmus legrégibb és legmegbízhatóbb forrása. Kánont a hagyomány szerint mindjárt Buddha halála után (Kr. c. 480 táján) kezdtek egybeállítani, de valóságos kánon valószínűleg csak harmadfél századdal későbben (Kr. e. 244 körül) Aszóka (sz. Asóka) király uralkodása alatt Magadha (a mai Bihár) területén jött létre. Ezt a magadhai kánont az orthodox théra-vádin v. vibhaddsa-vádin felekezet teremtette meg, amely a théra-váda, »a vének (Buddha közvetlen tanítványai) tana«, alapján állott. E kánont aztán Mahinda (sz. Mahéndra), Aszóka király fia vagy öccse, Ceylonba vitte, ahol a Kr. előtti 1. században írásba foglalták, mert a kánon eladdig (ősrégi ind szokás szerint) csak élőszóval volt hagyományozva. A ceyloni buddhista tudósok szerint a ránk maradt pali kánon azonos volna a Kr. előtti 3. században egybeállított magadhai kánonnal. Betű szerint való értelemben ez nem lehet igaz. A magadhai kánon tartalma velejében bizonnyal híven van hagyományozva, de keletkezése idejétől Ceylonba jutásáig és írásba foglalásáig közel harmadfél századon keresztül kétségkívül sok változáson esett át. A páli kánonban csakugyan sokszor vannak ellen mondások, ifjabb és régi hagyományok, sőt ugyanazon szövegek gyakran több ízben is előkerülnek. Mindamellett alapos okaink vannak arra a föltevésre, hogy a mai páli kánon nem nagyon különbözhetik a régi magadhai kánontól.

A ceyloni páli kánon a Ti-pitaka, azaz hármas kosár, nevet viseli, mert három kosár (pitaka), azaz gyűjtemény, van benne - éspedig: 1. a Vinaja-pitaka, a fegyelem (vinaja) kosara, a szerzetesrend (szangha) rendi szabályainak gyűjteménye; 2. a Szutta-pitaka, a tanítóbeszédek (szutta, sz. szútra) kosara, a tan (dhamma, sz. dharma) főforrása; 3. az Abhidhamma-pitaka, a magasabb tan (abhi-dhamma, sz. abhi-dharma) kosara, a buddhizmus skolasztikája. A három gyűjtemény mindegyikében több szöveg van, amelyek közül a fontosabbakat fel kell sorolnunk.

1. A Vinaja-pitaka fontosabb szövegei: a Szulta-vibhanga, a tételeknek (t. i. a gyónási formula 227 pontjának) magyarázatát, és a Khandakák, fejezeteket, a rendtagokra vonatkozó többi szabályok összessége 22 fejezetben, amelyek közül a tíz első a Mahá-vagga, nagy szakasz, a többi tizenkettő a Csulla-uagga, kis szakasz, nevet viseli.

2. A Szutta-pitaka nagyszámú és irodalmi szempontból legértékesebb szövegei öt gyűjteményben (nikája) vannak összefoglalva. A négy első nikája hosszabb-rövidebb fejtegetéseket tartalmaz: a Dígha-nikája 34 »hosszú« (digha, sz. dírgha), a Maddshima-nikája 152 középnagyságú (madds hima, sz. madhjama), a Szanjutta-nikája 2889, az Anguttara-nikája 2308 rövid szuttát foglal magában. Az ötödik gyűjtemény, a Khuddaka-nikája, a kisebb (khuddaka, sz. ksudraka) darabok gyűjteménye, 15 szövegből áll, amelyekben a tan költői, részben népies módon van előadva. Többé-kevésbé fontosak a következő szövegek: a Khud- daka-pálha, rövid szövegek, a buddhista novíciusok kézikönyve; - a Dhamma-pada, a tan szavai, 423 erkölcsi mondást tartalmazó antológia; - az Udána 82 rövid történet, amelyek mindegyikének végén egy Buddha szájába adott lelkes kijelentés (udána) áll; - az Iti-vutiaka 112 Buddhától elmondott (vutta) történetke; - a Szutta-nipáta 55 poétikus szutta, a legrégibb szövegek egyike (Kr. e. 3. v. 2. sz.); - a Vimána-vatthu 83 elbeszélésében egy-egy kárhozott lélek (péta, sz. préta) elmondja, hogy miért kell bűnhődnie; - a Théra-gáthá és a Théri-gáthá 107, illetőleg 103 olyan dal (gáthá), amelyeknek szerzői tiszteletreméltó szerzetesek (théra), illetőleg apácák (thérí), a hagyomány szerint Buddha első tanítványai; - a Dsátakák, születési történetek, 547 történet, amelyeknek hőse vagy szemtanúja Buddha a születése előtti létformák valamelyikében; - a Buddha-vansza, a Buddhák genealógiája, Buddhának és 24 elődjének verses legendája; - a Csarijá-pitaka 35 verses dsátakából álló gyűjtemény.

3. A későbbi keletű Abhidhamma-pitaka 7 könyve közül történeti érdekessége miatt említést érdemel a Kathá-vatthu, amelynek 23 szakaszában 252 eretnek nézet van felvetve és elutasítva.[2]

A páli kánonhoz terjedelmes kommentár-irodalom csatlakozik, amelynek fontosabb szövegei: a Nidána- kalhá, a kezdetek elbeszélése, az első páli nyelvű összefüggő Buddha-életrajz (Kr. u. 5. sz.), aztán a Dipa-vansza, a sziget (t. i. Ceylon) története (5-6. sz.), és a Mahá-vansza, a nagy történet (6. sz.), c. ceyloni krónikák, amelyek a buddhista egyház történetére vonatkozó adatokat is tartalmaznak. - A nem-kánoni páli irodalomból említésre méltó a Milinda-panyha, Milinda kérdései, c. dialógus.

A páli nyelvű Ti-pitakán kívül egy szanszkrit nyelvű Tri-pitaka is volt Indiában. Ezt a kánont egy másik hína-jána irányzatú felekezetnek, a múla-szarvászti-vádin (pozitivista) iskolának, hívei állították össze, akik Ráhula, Buddha fia, tanítványainak vallották magukat. E kánonnak fordításai a kínai és a tibeti kánonok, amelyek azonban egyúttal roppant sok más fordítást és eredeti műveket is tartalmaznak.[3] E kánonról sokáig azt hittük, hogy elveszett. De azon ásatások útján, amelyeket a jelen század elejétől fogva több tudományos expedíció Keleti (kínai) Turkesztán területén végzett, meglehetősen terjedelmes töredékek kerültek belőle napfényre, amelyek a sinai fordításokban egészen a híven vannak visszaadva. A szankszkrit Tri-pitaka, szöveg és elrendezés tekintetében nagyjában megegyezik a páli Ti-pitakával, de sok tekintetben el is tér tőle, aminek az lesz a magyarázata, hogy mind a két kánon közös forrásból, inden bizonnyal az elveszett magadhai kánonból, keletkezett, de Indiának más-más részeiben jött létre. Annyi mindenesetre kétségtelen, hogy a szanszkrit kánon nem a páli kánonnak fordítása, ahogyan a legújabb időkig vélték, hanem, noha a tan dolgában apró részletekig összhangban van vele, egészen független tőle. Ez az eredmény felette fontos, mert ezzel meg van adva a lehetősége annak, hoogy a hagyomány töredékeiből összeállíthassuk a magadhai kánont, tehát Buddha eredeti tanát, illetőleg azt, amit egyháza a legelső feljegyzés idejében ennek tekintett. Ma már tehát nem lehet azt mondani, hogy a páli hagyomány az egész buddhizmusnak egyetlen hiteles hagyománya: régi jó hagyomány északi buddhista művekben is lehet. Mindamellett a páli hagyomány kétségtelenül minden más hagyománynál egyszerűbb és ószerűbb, s ha nem is feltétlenül, de mégis a legnagyobb mértékben megbízható forrása s aránylag leghívebb feltüntetése a számunkra elérhető legrégibb buddhizmusnak. Olyan munkának tehát, aminő a mi könyvünk, amely az eredeti buddhizmus képét akarja vázolni, mindenekelőtt és elsősorban mindig a páli hagyományt kell figyelembe vennie.

A mondottak szerint csak a théra-vádin és a múla-szarvászti-vádin felekezeteknek volt zárt kánonjuk. A többi felekezeteknek csak néhány különösen szent könyvük volt, amelyek az elvileg tőlük is elismert Tri-pitaka régi szövegeit részint felszívták, részint kiszorították. Ilyen szanszkrit nyelvű fontos szövegek többek között a Pradnyá-páramita-szútra, a bölcsesség tökéletességének tankönyve, továbbá a Szad-dharma-pundarika, a jó vallás lótusza, és a Lalita-oisztara, »a játéknak (t. i. Buddha életének) részletes elbeszélése (2. sz.). - A Buddha-legenda szempontjából fontos szanszkrit művek még: a Mahá-vasztu, a nagy események könyve (Kr. e. 2. sz.), és a Buddha-csarita, Buddha élete, Asva-ghósa költőnek dicső eposza (Kr. u. 100 körül), amelyet az 5. században sínai nyelvre fordítottak.[4]

Az egész páli és szanszkrit nyelvű buddhisztikus irodalomról részletesen tájékoztat: M. Winternitz, Die buddhistische Litteratur (1913).

Aki behatóbban akar megismerkedni a buddhizmussal, a rá vonatkozó irodalmat sem mellőzheti. Ez az irodalom ma már szinte beláthatatlan. Itt csak néhány, főleg könnyebben megközelíthető munka felsorolására szorítkozhatunk.

A buddhizmus egész körére kiterjeszkedő kisebb népszerű művek: H. Hackmann, Dér Buddhismus (3 rész, 1905-1906); - E. Lehmann, Dér Buddhismus als indische Sekte, als Weltreligion (1911); - R. Pischel - H. Lüders, Leben und Lehre des Buddha (3. kiad., 1917).

Az indiai buddhizmus fejlődését vázolja H. Kern hollandi nyelvű műve, amelynek német fordítása: H. Jacobi, Der Buddhismus und seine Geschichte in Indien (2 köt., 1882-84). E mű rövidebb feldolgozása: H. Kern, Manual of Indian Buddhism (1896).

A déli buddhizmusra vonatkozó és páli források alapján készült munkák között a legelső T. W. Rhys Davids műve: Buddhism (1877), amelynek német fordítása: A. Pfungst, Der Buddhismus (Reclam); ugyanezen szerzőtől való: Buddhism, its history and literature (1904). A buddhizmus legrégibb korára szorítkozik: H. Oldenberg, Buddha (6. kiad., 1914). Valamivel tágabb kört ölel fel: E. Hardy, Der Buddhismus nach filteren Pali-Werken dargestellt (1890). - Buddha személyiségével, történeti alakjával s korához való viszonyával foglalkozik: E. Hardy, Buddha (1903, Göschen); - J. Dutoit, Leben des Buddha (1906); - H. Beckh, Buddhismus (1916, Göschen; a 2. kötetke a tan beható tárgyalása). Fordítások alapján részletesen fejtegeti Buddha tanát: G. Grimm, Die Lehre des Buddha (1915).

Az északi buddhizmussal foglalkozó újabb munkák közül felemlítendő D. T. Suzuki, Outlines of Maháyána Buddhism (1907). - A tibeti buddhizmusnak ma is standard-műve C. Fr. Koppen, Die Religion des Buddha c. művének (2. kiad., 1906) 2. kötete; gazdagon van illusztrálva L. A. Waddell, The Buddhism of Tibet or Lamaism (1895). - A sínai és japáni buddhizmussal foglalkoznak J. J. M. de Groot és H. Haas a Die onentalischen Rcngionen (1906) c. munkában.

*

A buddhista közösségbe való felvételnek ősrégi, kétségkívül magától Buddhától származó formulája a következő (Khuddaka-pátha 1.):

Buddhám szaranam gaccshámi,
Dhammam szaranam gaccshámi,
Szangham szaranam gaccshámi.

Buddhához folyamodom, a tanhoz folyamodom, a rendhez folyamodom. Buddha, a tan v. vallás (dhamma, sz. dharma) és a szerzetesrend v. egyházközség (szangha), a »menedék-hármasság« (szarana-ttaja, sz. saranartraja), a drágakő-hármasság (ratana-ttaja, sz. ratna-traja) v. a három drágakő (li-ratana, sz. tri-ratna), a buddhizmus hármas alappillére. Ehhez képest könyvünknek három fő része:

I. Buddha.

II. Dhamma.

III. Szangha.

[1] A páli nyelv egy lágy és tetszetős hangzású prákrit (közép-ind) tájszólás, amely körülbelül úgy viszonylik a szanszkrit (ó-ind) irodalmi nyelvhez, mint pl. az olasz a latinhoz; a deli buddhisták szerint azonos volna Magadha tájnyelvével (mágadhi), a valóságban azonban csak mágadhi alapú s más szójárásokkal keveredett irodalmi nyelv.

[2] A páli Tipitakának csaknem minden fontosabb szövege fatin betűs kritikai kiadásban is közzé van téve, ami főleg a T. W. Rhys Davids alapította Pali Text Society (1882) érdeme, s le is van fordítva. — Könnyebben megközelíthető szemelvényes fordítások: M. Winíernitz, Der Buddhismus (1911) és K. Seidenstücker, PaE-Buddhismus in Übersetzungen (1911). Egyes fontosabb szövegek fordításait alkalmilag alább soroljuk föl.

[3] A szanszkrit kánon fontosabb szövegeit I-cing kínai zarándok fordította le kínai nyelvre (700-712). A 6-7000 kötetes sínai kánon a Szan-cang (=Tri-phaka); három fő része: a Fah (=Vinaya), a King (=szútra) és a Lun (= abhi-darma). A kínai kánon Szan-zó néven a japáni buddhisták kánonja is, de nincs japán nyelvre lefordítva. – A tibeti kánon a 100 kötetes Ká-gyar, rendesen, de kevésbé helyesen Kan-gyur, v. Kan-dsur, a lefordított szó (t. i. Buddha szava), amely hét főcsoportban 1087 munkát tartalmaz. Komentrája a 225 kötetes Tan-gyur v. Tan-dsur. A tibeti irodalom feltárása terén a legelső úttörő a feledhetetlen emlékezetű Kőrösi Csoma Sándor (1824). Csak utána kezdődött a ceyloni páli irodalom feltárása George Turnour által (1837-38).

[4] E kínai fordítás angol fordításának német feldolgozása: Th. Schultze, Buddhas Leben und Wirken (1894, Reclam).

I. BUDDHA

A.) Buddha élete története

A történeti érzék rendkívüli fogyatékossága, majdnem teljes hiánya az ind szellem legbélyegzőbb vonásainak egyike. Olyan mű, amely kifejezetten történeti akar lenni, az egész ind irodalomban alig van egy-kettő, de ez sem igazi história, hanem költészetből és valóságból összegyúrt fantasztikus epika. Az ind nép nem írt, mert soha nem is csinált történetet.

Ebből érthető, hogy a Buddha élete történetére vonatkozó források is oly vékonyan és zavarosan folydogálnak. Magában a páli kánonban, ahol elsősorban várná az ember, egyáltalán nincsen Buddha-biográfia. Csak a Vinaja-pitakához tartozó Mahá-vagga és Csulla-vagga egyes fejezeteiben és a Szutta-pitaka egyes szuttáiban, jelesül a Mahá-parinibbána-szuttában (DN. XVI.), valamint a Pabbaddsá-, Padhána- és Nálaka-szuttában (Szn. XXVII., XXVIII., XXXVII.) vannak elszórtan egyes, Buddha életére vonatkozó, többé-kevésbé hitelt érdemlő régi adatok. A páli kánonba felvett, egészen késői Buddha-vansza egyik (XXVI.) fejezete Buddha-életrajz volna, de egészen rövid (mindössze 25 vers) és egészen legendás. A legelső összefüggő Buddha-biográfia páli nyelven a kommentárirodalomhoz tartozó Nidána-kathá, de ez is egészen késői (Kr. u. 5. sz.) s teljesen legendás. Régiebbiek ennél, de épp oly legendásak a szanszkrit nyelvű életleírások: a Mahá-vasztu (Kr. e. 2. sz.), a Buddha-csarita (Kr. u. 100 körül) és a Lalita-visztara (Kr. u. 2. sz.).

Ilyen forrásokból a valóságot kihámozni rendkívül nehéz, nem ritkán lehetetlen. A legendás elemek, minden vallásalapító hagyományos életrajzának lényeges alkatrészei, annyira túltengenék Buddha életrajzaiban, hogy nem csoda, ha egy időben az a nézet is felmerülhetett, hogy Buddha alakja a fantázia alkotása s hagyományos életrajzának alapja ősrégi természeti mítosz (E. Senort), illetőleg csillagászati viszonyok (H. Kern). Ezt a nézetet ma már nem kell cáfolni. Buddha hagyományos életrajzában lehetnek, alighanem vannak is, mítoszi elemek; de ebből éppen nem következik, hogy elejétől végig mítosz benne minden. Ez épp oly elhamarkodott és jogosulatlan következtetés, mint A. Drews német tanár újsütetű tézise (1921), hogy Krisztus evangéliumi élettörténete csupa költemény. A Buddha-legenda valóban legenda, mégpedig a legszebbek egyike a világon, de oly legenda, amely egy történeti alak köré fonódott s ennek belső szellemi fejlődését akarja külső eseményekben feltüntetni. Buddha, a páli hagyomány Buddhája, minden csodás vonása ellenére épp oly történeti személyiség, mint az evangéliumi hagyomány Krisztusa, - igazi húsból és vérből való ember, aki egészen emberi módon roskadozik a lelki szenvedések terhe alatt, egészen emberi módon törekszik a maga megváltására s egészen emberi módon hal meg, miután élete nagyobbik felét igazi ember (igaz, hogy nagy ember) módján embertársai javának szentelte.

Buddha életének és működésének színhelye India északkeleti része a Gangá (Gangesz) folyótól északra és délre - körülbelül akkora terület, mint a mai Németország. E területen az ő korában négy királyság volt, azonkívül sok kisebb, részben szintén királyságnak nevezett fejedelemség és arisztokratikus köztársaság - csupa jól szervezett állam virágzó iparral, kereskedelemmel és állattenyésztéssel, gazdag nagyvárosokkal s nagyszámú jómódú falvakkal, amelyekben Buddha sokszor megfordult. Minden csak némileg is fontos hely, amely a páli hagyomány szerint szerepet játszott Buddha életében, identifikálva van, ami szintén a hagyomány történeti hitelességének támasztéka.

A királyságok között Buddha korában a leghatalmasabb Magadha (a mai Bihár tartomány) volt a Gangá folyótól délre Bimbiszára, majd Adsáta-szattu (sz. Adsáta-satru) uralma alatt. Fővárosa Rádsa-gaha (sz. Rádsa-grha, ma: Ráds-gír) volt, később Pátali-putta (sz. Pátali-putra, ma: Patna). Innen délre a Nérandsará (sz. Nairandsaná, ma: Phalgu) folyó mellett Uruvélá (sz. Urubilvá, ma: Űréi) helység feküdt, amelynek közelében Buddha éveken át remetéskedett. Nem messze innen van Gajd városa és a Gajá-szisza (sz. Gajá-sírsa) hegye, ahol Buddha híres tűz-prédikációját tartotta. - A Gangesz északi partján Kószala (sz. Kósala, a mai Audh tartomány) terült el, ahol Paszénadi (sz. Praszénadsit) király uralkodott. Fővárosa Szávatthl (sz. Srávasztí, ma: egy nepáli romhalmaz) volt a Himalája lábánál az Acsiravati (ma: Ráptí) folyó mellett. Ehhez az országhoz tartozott Buddha idejében a korábban független Kászi (sz. Kási) ország Báránaszí (sz. Váránaszí, ma: Benáresz) nevű fővárosával, ahol Buddha először lépett fel nyilvánosan. – Kószala országtól délre Vatsza ország feküdt Kószambí (sz. Kausámbí, ma: Kószam) nevű fővárosával, ahol Udéna (sz. Udayana) király székelt. – Még messzebb délnyugatra Avanti ország terült el Uddséní (sz. Udsajaní, ma: Uddsein) nevű fővárosával, ahol Padsóta (sz. Pradjóta) király uralkodott.

Az arisztokratikus köztársaságok közül leghatalmasabb volt a vaddsi (sz. vrdsi) népnek nyolc szövetséges államból álló konföderációja. Nagy szerepet játszott ebben a Liccshavi nemzetség, amelynek főhelye Vészálí (sz. Vaisálí, ma: Bezárh) volt. Ennek szomszédságában feküdt a malla nép földje. Itt volt (valahol a nepáli határon, vagy még az indiai vagy már a nepáli oldalon) Kuszi-nárá (sz. Kusi-nagara) városa, ahol Buddha meghalt, és Pává (ma: Papaur, v. Pappaur) falu, ahol halálosan megbetegedett. Ugyancsak a mai nepáli és indiai terület határán, a Himalája lejtői és a Ráptí folyó középső folyása között, a mai Gorakh-pur táján feküdt a Szákja (sz. Sákja) nemzetség területe, Buddha szülőföldje. Az a folyócska, amely e területet kelet felé határolja, ma is a Róhiní nevet viseli. E nemzetség fővárosa, Kapila-vatthu (sz. Kapila-vasztu), volt Buddha szülővárosa. A város a hagyomány szerint Buddha halála előtt három évvel elpusztult, de romjai a Teráí mocsaras erdővidékén, mintegy 10 angol mérföldnyire a mai Piprává falutól északnyugatnak, még ma is láthatók.

Buddha élete
nyilvános tevékenysége előtt

Az imént említett Szakja (sz. Sákja) nemzetség a kószala néphez számította magát s a kószala király főségét is elismerte, egyébként azonban egy rádsá (»király«) címet viselő törzsfőnök alatt függetlenséget élvezett s igen sokat adott származására, amelyet a mitikus Okkáka (sz. Iksváku) királyra, a Nap-dinasztia alapítójára, vezetett vissza. Abban a hadjáratban, amelynek folyamán Kapila-vatthu elpusztult, az egész nemzetség is elveszett: Vidú-dabha, Paszénadi kószala király fia, az utolsó emberig kiirtotta.

Ebből a Szakja nemzetségből, még pedig ennek Gótama (sz. Gautama) nevű ágából, származott az a Sziddhattha (sz. Sziddhártha, aki elérte célját, északi forrásokban: Szarvártha-sziddha, aki minden célját elérte) nevű »királyfi«, aki később megvilágosodása (bódhi) után a Buddha, azaz a megvilágosodott, egyházi nevet vette fel s e néven lett híressé.[1] Még más nevei: Szakja-muni (sz. Sákjamuní), a Szakják bölcse, és szamana Gótama (sz. sramana Gáutamá), Gótama, a vezeklő; gyakran előkerül Tathágata, a Tökéletes, tkp. »aki azon az úton járt (amelyen a többi buddha)« vagy aki megjárta azt az utat (amelyet tanított), és Bhagavant, a Magasztos, néha Dsina, a Diadalmas. Atyja, Szuddhódana (sz Suddhódana), a későbbi hagyomány szerint »király« (rádsá) volt, a valóságban kétségkívül csak nemesi származású nagybirtokos. Anyja, Májd v. Mája-dévt, szintén a Szakja nemzetségből származott.

Májá lebetegedése előtt még egyszer szerette volna szüleit látni s útra kelt, hogy meglátogassa őket. Így történt, hogy a Kapila-vatthu közelében fekvő Lumbint falu (a mai Rammindéí romjai és Paderijá falu táján) lett a buddhizmus Betlehemje. E falu közelében egy ligetben adott Májá életet gyermekének - éppen abban a pillanatban, amikor egy magas fáról egy ágat akart letörni. Ez a jelenet ábrázolva van egy reliefen, amely egy negyedszázad előtt (1899) a helyszínén végzett ásatások útján került napfényre. Hiuen Cang kínai zarándok szerint, aki a 7. sz. első felében (629-648) bejárta Indiát, Aszóka (sz. Asóka) király a Kr. e. 3. sz. közepe táján (249) egy oszlopot állíttatott föl Buddha születése helyén. A. Führer több mint egy negyedszázad előtt (1896) fel is fedezte ezt az oszlopot, amelyen ma is tisztán olvasható betűkkel a következő felirat van: »Mikor az istenek kedvelte Pija-dasszin (sz. Prija-darsin, azaz: Aszóka) király 20 éve volt felkenve, személyesen idejött, hódolatának adott kifejezést és… kőoszlopot állíttatott, mivel itt született Buddha (hida Budhé dsáté), s adómentességet adott Lummini falunak, mivel itt született a Magasztos (hida Bhagavan dsáun). Ebből a feliratból persze voltaképen csak az következik, hogy a hagyomány már két századdal Buddha halála után ezt a helyet tartotta születése helyének, de semmi különös okunk sincsen arra a föltevésre, hogy a hagyomány tévedésben volt. Mivel pedig Buddha minden kétséget kizáróan 80 éves korában, Kr. e. 480-ban halt meg (1. alább), azért születése éve megközelítő pontossággal a Kr. előtti 560. évre teendő.

Mivel Májá lebetegedése után hét nap múlva meghalt, gyermekét húga, Mahá-padsápail Góiaini (sz. Mahá-pradsápaií Gautaml) nevelte fel, akit Szuddhódana később nőül vett. Sziddhattha ifjúkoráról alig tudunk valamit. Régi szövegek szerint gyenge testalkatú fiúcska volt s fejedelmi nevelésben részesült - azaz valószínűleg oly nevelésben, mint az ő korában még uralkodó khattija (sz. ksatrija, azaz nemesi, harcos) kaszt fiai. Ind szokás szerint korán megnősült. Nejének neve egy ifjabb páli szöveg szerint Bhadda- Kaccsá, északi szanszkrit szövegekben Gópá v. Jasóvatí v. Jasó-dhará. Egy fia született tőle: Ráhula, akit az apa később felvett szerzetesi rendjébe s akiről az anya egy páli szövegben a Ráhula-mátar, Ráhula anyja, nevet viseli.

Ez mind, amit a történelem Buddha ifjúkoráról többé-kevésbé biztosan tud és mondhat. Annál többet tud és mond a legenda.

A Lalita-visztara szerint pl. a leendő Buddha utolsó földi születése előtt a Tusita (p. Tuszíta) istenek egében időzik. Mikor elérkezik az ideje, hogy a világ megváltására emberi alakban a földre szálljon s buddhává legyen, isteni lények jelennek meg a földön bráhmanák (papok) alakjában s megtanítják a földi bráhmanákat azokra a jelekre, amelyekről a Nagy lény (Mahá-purusa) felismerhető. Buddha aztán alászáll az égből s egy szép tavaszi hónapban egyelőre egy hat-agyarú fiatal fehér elefánt alakjában behatol az ifjú Májá királyné méhébe. A királyné álomnak hiszi, ami vele történt, s álmát a bráhmanák úgy magyarázzák, hogy születendő fia a világ urává lesz, vagy pedig, ha a világuralomról lemond, buddhává. A leendő Buddha elmélkedő helyzetben sugárzó drágakő-tartóban időzik anyja méhében[2] s az istenek már akkor hódolnak neki. Tíz hónap múlva, közvetlenül születése előtt, minden mozgás megszűnik az emberek és a természet világában: a virágok nem nyílnak tovább, a szelek nem fújnak, a folyók és a patakok nem folynak, a nap, hold és csillagok mozdulatlanul állnak.[3] Májá érzi, hogy eljött az órája, s a Lumbiní-ligetbe megy járkálni. Egy fa egyszerre a születendő magzat akaratából a földig hajlik alá.[4] A vajúdó Májá a fa egyik ágába fogódzik, miközben égi szüzek (apszaraszok) sietnek elő neki segédkezni. A magzat aztán jobboldalon kilép anyja méhéből. Indra és Brahman istenek hódolattal karjaikra veszik. De a kisded a földre siklik, hét lépést tesz mind a négy égtáj irányában,[5] s az oroszlánordítást (szinha-náda) hallatja: Én vagyok a legelső a világon, én vagyok a legnagyobb a világon. Ez az én legutolsó születésem. Én véget vetek a születés, öregség és halál szenvedéseinek. A világok megremegnek, a világtérségeket csodás fényesség sugározza be, virágeső hull alá az égből, vakok látnak, süketek hallanak, bénák járnak, hangszerek maguktól megszólalnak, vadállatok megszelídülnek. Májá aztán hét nap múlva meghal, s a Harminchárom istenek egébe emelkedik. A kisded gondozását a királyné húga vállalja magára.

Buddha születése idejében a bölcs és szent Aszita éppen látogatóba ment az égbe s nagy örömben találja az isteneket. Kérdezősködésére megtudja, hogy a Szakják földjén Lumbiní faluban egy gyermek született, akiből valamikor buddha lesz. Erre a kisdedhez siet, karjaiba veszi s a legdicsőbb embernek magasztalja, majd sírva fakad, mert a kisded buddhasága előtt meg kell halnia.[6] A névadás ünnepén aztán egy bráhmana újra megjövendöli, hogy a kisdedből valamikor buddha lesz. De Suddhódana, az apa, nem akarja, hogy fiából szerzetes legyen, s amikor megtudja, hogy egy öreg embernek, egy betegnek, egy halottnak s egy szerzetesnek látása fogja fiát a világi élettől elfordítani, mind a négy világtáj irányában egy negyed mérföldnyi távolságban őröket állíttat ki, hogy senki se kerülhessen fia szemei elé. De minden hiába: a jóslat teljesülni fog.

Mikor a gyermek egyszer ünnepi menetben a templomba megy, az élettelen istenszobrok felemelkednek talapzataikról s lábaihoz borulva hódolnak neki (Lv. VIII.).[7] Mikor az iskolába megy gyermektársaival, fényével elvakítja a tanítót, úgyhogy ez arcára bukik előtte, aztán felsorolja neki a 64 ábécé nevét, úgyhogy a tanító elképed s magasztalja tudását, majd az ábécé tanulása közben minden egyes betűnél egy az illető betűvel kezdődő bölcs mondást idéz (Lv. X.).[8] Egyszer öt, a levegőben röpülő szent bölcset (isi) tartóztat föl - pusztán elmélkedése erejével. E csodás epizód hátterében bizonnyal történeti igazság lappang: Buddha valószínűleg már kora ifjúságában hajlott a szemlélődő elmélyedésre, amely oly csodás lelki élmények forrása s Buddha életében és tanában oly fontos szerepet játszik.

A legenda Buddhája aztán roppant erejű, s minden művészetben jártas ifjúvá serdül, némi habozás után elhatározza, hogy megnősül s nyílversenyben szerzi meg egy szép és erényes királyleány kezét, ami sokkal elterjedtebb mesemotívum, semhogy igaz lehetne. Azonkívül még 84.000 felesége van, három (nyárra, télre és esős évszakra való) palotája, három palotájában 40.000 táncosnője. Szóval a legnagyobb fényben és pompában tölti ifjúságát.

Huszonkilenc éves korában (Mpsz. V. 27.) egyszerre elhagyta palotáját, nejét, gyermekét - mindent, s koldusként világgá ment. Ez minden bizonnyal történeti tény, bár okát inkább csak sejtjük, mint tudjuk.

Mikor az indo-árják a Kr. előtti 3. évezredben Hindusztánba benyomultak, kemény, edzett s életerőtől duzzadó emberek voltak s egy ideig, ameddig harcolni és dolgozni kellett, maradtak is. De a hódítási harcok lezajlása s a munkakényszer megszűnte után a henye életmód, a tropikus éghajlat s a bennszülött fekete vérrel való keveredés hatása alatt a testi és lelki erők elernyedtek s az egykori derűs világnézet egyre komorabbá vált. Már Buddha kora előtt felmerült s egyre jobban ért és terjedt az a felfogás, hogy minden földi jó és öröm múlandó és hiú, a világ a szomorúság helye s a lét csak szenvedés - örökké tartó szenvedés, amelytől a halálban sincsen menekülés. A lélekvándorlás hite szerint ugyanis, amely Indiában ősrégi dogma, az ember holta után nyomban újraszületik az istenek, emberek, démonok, kísértetek, állatok vagy kárhozottak világában. Hogy melyik világban minő sorsra születik újra, az persze tőle magától függ, mert sorsának irányítója a cselekedet (sz. karmon, p. kamman), t. i. születése előtti cselekedeteinek és gondolatainak Összessége: a jó sors jó cselekedetnek, a rossz sors rossz cselekedetnek a gyümölcse (phala). De mivel az ember nem igen tudhatja, hogyan cselekedett és gondolkozott születése előtt, azzal sem igen lehet tisztában, hogy mi lesz vele halála után. A rettegés a lét örök körforgásától (szanszára), az örökös újra-születéstől és újrameghalástól át- meg áthatja az egész ind gondolatvilágot, s minden szellemi törekvés végső célja a tőle való menekülés útját megtalálni. E cél szolgálatában állanak egyrészt a nagy tömeg számára való praktikák, áldozatok és varázslások, másrészt a kiválasztottak számára való bölcseleti spekulációk. Az upanisad nevű teozófikus értekezések szerint az az ember, aki felismeri, hogy a való világ csak illúzió (májá) s csak az egyéni lélekkel fáimon) azonos világlélek (brahman) létezik igazán, az egyesül vele, feloszlik benne s így megszabadul a lélekvándorlástól. Az ateisztikus és realisztikus Szánkhja-rendszer azt tanítja, hogy a megváltás a léleknek (purusa) az anyagtól (prakrti) való teljes elkülönülésében áll, s hogy a megváltott lélek egyénileg fönnmarad ugyan, de a teljes tudattalanság állapotában van. Hasonlóképpen fogja fel a megváltás mivoltát a Jóga-rendszer, a Szánkhja teisztikus (vagy inkább deisztikus) alakja, - azzal a különbséggel, hogy a szellemi elmélyedés (jóga) technikáját s külső segédeszközök, jelesül az aszkézis (tapasz), értékét hangsúlyozza s szigorúan erkölcsös életet követel. E két rokon rendszer gondolatai kimutathatólag nagy befolyással voltak Buddha tanára (1. alább). A többi bölcseleti rendszerek is, az egyetlen materializmus (lókájata) kivételével, valamint a vallások is mind a szenvedésnek s a tőle való megváltásnak (mukti) alapvető fogalmain sarkalnak s csak a megváltás elérésének módja s a megváltott létek állapotának felfogása tekintetében térnek el.[9]

Az elfordulás a szenvedéssel teljes léttől tehát úgyszólván a levegőben volt. Ilyen pesszimisztikus atmoszférában s hozzá a tétlen nyugalom sivár egyformaságában és az anyagi jólét okozta lelki csömör állapotában komoly, elmélkedésre hajló, melankolikus természetű ember nem kerülhette ki a sorsát. Egy régi páli szöveg szerint Buddha valóban az öregségről, betegségről és halálról való töprengés folytán, tehát belső lelki élmények hatása alatt veszítette el életkedvét. A későbbi hagyomány szerint ellenben külső események keltették föl s érlelték meg benne a világtól való elfordulás gondolatát. A legenda szerint a királyfi egy napon kikocsizott a parkjába. Az istenek elérkezettnek látták az időt arra, hogy boldogsága közepette jelekkel figyelmeztessék küldetésére. Egyszerre egy roskatag aggastyán jelenik meg a királyfi és kocsisa előtt - mások számára láthatatlanul. A királyfi, aki eddig még sohasem látott öreg embert, megrendülve hallja kocsisától, hogy ő maga is meg fog öregedni. Második kikocsizása alkalmával egy lázban fetrengő bélpoklos beteget, harmadszor egy halottat vagy egy felpuffadt, rothadó hullát. Eliszonyodva felkiált: »Minek születni, ha minden, ami született, alá van vetve az öregségnek, a betegségnek és a halálnak!?« Negyedik kirándulása alkalmával végül egy sárgaruhás, kopasz fejű szerzetes jelenik meg neki - arcán a legmélyebb lelki békesség kifejezésével, mintha mondaná: Legyőztem a világot. Ezzel a királyfi sorsa el van döntve: elhatározza, hogy mindentől elszakad, ami eddig kedves volt neki.[10]

Sziddhattha elszakadása övéitől és a világtól régi páli szövegekben megkapó egyszerűséggel van elbeszélve: Gótama, a vezeklő, ifjan, mint feketehajú fiatal ember, ifjúsága virágában, férfikora küszöbén ment az otthonból az otthontalanságba; bár szülei nem akarták, bár sírtak s arcuk könnytől ázott, lenyíratta haját és szakállát, sárga ruhába öltözött s az otthonból az otthontalanságba ment (DN. IV. 6., MN. XXXVI. 163., AN. III. 38.). - Az ifjabb legendás életrajzokban az egyszerű elbeszélést lendületes és mélységesen poétikus leírás váltja fel. Mikor a királyfi a szerzetessel való találkozás után kocsijára ül, hogy hazatérjen s szerzetesnek álljon, egy követ hírül hozza neki, hogy fia született. Erre felkiált: »Egy Ráhula született, egy bilincs született!« E talán hiteles szavak hallatára Szuddhódana a Ráhula nevet adta Buddha fiacskájának.[11] Mikor a királyfi a város felé közeledik, láttára Kiszá-gótamí, egy előkelő leány, felkiált: Boldog egy ilyen férfiú atyja, boldog az anyja, boldog a felesége! De a királyfi így szól magában: Boldog csak az, akinek szíve megtalálta a békességet ... Békesség pedig csak ott van, ahol minden szenvedély és bűn tüze kialudt. Palotájába érve, szépen öltözött szép nők veszik körül nyugvóhelyét, hogy zenével és tánccal szórakoztassák. Rájuk sem néz, oda sem hallgat s csakhamar elalszik, éppígy a szép táncosnők is. Éjjel felébred s a lámpák fényénél látja az alvó nőket. Most egy csöppet sem szépek: nyitott szájjal alusznak, hortyognak, fogaikat csikorgatják, álmukban beszélnek, némelyiknek nyál folyik a szájából, a másiknak lecsúszott ruhája visszataszító testi fogyatkozást árul el. A királyfi úgy érzi magát, mintha hullákkal teli temetőben volna, s eltelik undorral és utálattal: Micsoda nyomorúság, micsoda kárhozat l« Elhatározza, hogy azonnal világgá megy. Csak fiacskáját szeretné még egyszer karjára venni. De mivel attól tart, hogy felesége felébred s a válás akkor még nehezebbé lesz, erről is lemond s Kanthaka nevű hű lován csak kocsisa, Cshanna (sz. Cshanda v. Cshandaká), kíséretében búcsú nélkül nekivág az éjjeli sötétségnek, hogy megszerezze a békességet magának, a világnak és az isteneknek. Mikor elhagyja a várost. Mára, a sátán, közeledik hozzája, visszatérésre akarja bírni s kilátásba helyezi neki, hogy hét nap alatt a világ urává lesz. Mikor a királyfi elutasítja, bosszút esküszik s mint árnyéka követi őt, hogy alkalom adtán újra megkísértse s eltántorítsa. A déli hagyomány (Nk.) ezen elbeszélésével szemben az északi hagyomány (pl. Lv.) szerint a kocsis szól a világuralomról. - Miután a királyfi harminc óra alatt három királyságon lovagolt át, az Anómá (sz. Anavamá) folyó partjára ért. Itt lenyírta haját s egy angyal kezéből átvette azt a nyolc tárgyat, amire egy szerzetesnek szüksége van: három ruhadarabot, egy övét, alamizsna-szilkét, borotvát, varrótűt és víz-szűrő szitát. Erre Sziddhattha, a királyfi, elbúcsúzott kocsisától és hű lovától s mint Gótama, a vezeklő, magára maradt a magányban.

Valamennyi forrásunk egybehangzó tanúsága szerint hét álló esztendőn át kereste most Gótama, a vezeklő, a megváltó gondolatot. Először tanítókhoz fordult, hogy mutassák meg neki a megváltás útját. Első tanítója Álára Káláma (sz. Áráda Kálápa) volt, a második Uddaka Ráma-putta (sz. Udraka Ráma-putra) - mind a kettő történeti alak, mind a kettő jógin, azaz a jóga (elmélyedés, szellemi koncentráció) híve. Amit Gótama tanulhatott tőlük, hamar megtanulta, de nem volt vele megelégedve, mert nem vezetett megismerésre és lelki megnyugvásra. így hát, bár az egyik megosztotta volna vele s a másik egészen átengedte volna neki iskolája vezetését, otthagyta őket, de nem szakadt el tőlük egészen, mert, amint látni fogjuk, később megszerzett ismeretét velük akarta először közölni s mindig fontosnak tartotta a jóga gyakorlatát. Most egy darabig nyugtalanul bolyongott idestova Magadha országban. Egy ideig Gajd városa közelében a Gajá-szísza (sz. Gajá-strsa) hegyen folytatott szellemi gyakorlatokat, végül a Néran-dsará (sz. Nairandsaná) folyó mellett Uruvélá (sz. Urubilvá) falu kies erdeiben telepedett le s az önkínzás (tapasz) eszközeihez folyamodott. Hat éven keresztül a legkegyetlenebb módon sanyargatta magát: maga alá szedett lábakkal letelepedve, nyelvét szájpadlásához tapasztva, gondolatait erőszakosan egy pontra irányozva várja a megváltás pillanatát, s mikor nem ér célt, megtagadja az emberi természet minden követelését, visszafojtja lélegzet, úgyhogy folytonos főfájásban és lázban szenved, semmi táplálékot nem vesz magához, úgyhogy utoljára már csak csont és bőr van rajta. Most újra megjelenik Mára, a kísértő, hogy az önkínzástól elernyedt s a böjtöléstől egészen legyöngült vezeklőt eltántorítsa szándékától. Egyszer arra biztatja, hogy változtassa inkább arannyá a Himaláját vezeklése erejével, mire Gótama azt feleli, hogy