Szélesi Sándor

AZ ELLOPOTT TROLL

Copyright © Szélesi Sándor, 2019, 2026

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

ISBN 978-615-104-217-5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A SZERZŐ ELŐSZAVA

A hetvenes évek végén napvilágot látott az Albatrosz-sorozatban egy mesekrimi, Bogdán Istvántól az Őfelsége magánnyomozója. Szeretni való egy regény, nemegyszer olvastam, és már az első novelláim megjelenésekor (amikor megsejtettem, hogy az írói alkotómunka nem csupán gyorsan elszálló hobbi lesz az életemben) ott motoszkált bennem a gondolat, hogy egyszer muszáj lesz mesekrimit is írnom, mert… mert valószínűleg írni is rettentően vidám dolog, nem csak olvasni.

A kétezres évek elején Szalai-Kocsis Tamás barátommal (aki I. M. Brod néven publikált a Mysterious Universe világában néhány novellát és egy regényt) sokszor emlegettük Bogdán István könyvét, mígnem Tamás egyszer csak átküldött egy, a népmeséinkből merítő ötlethalmazt azzal, hogy ő milyen háttérvilágot tud elképzelni. Tamás stílusa nagyon egyedi, és már magának a háttéranyagnak a szövege is annyira szórakoztató volt, hogy egészen beleszerettem. Az anyag tulajdonképpen csak felütése volt a világnak, még félkésznek sem lehetett nevezni. Nosza, nekilendültem, és beszéltem írókollégákkal, mi lenne, ha közösen kibontanánk a részleteket, és mindenki elindítaná benne a saját főhősét. Volt, aki igent is mondott, csak aztán az akkori kiadó kicsúszott alólam (ma már nem is működik), és az ötlet csupán ötlet maradt, még a kidolgozásig sem jutottunk el.

Sajnos Tamás időközben az informatika üdvöskéje lett, és letett az íróságról (amit különösen sajnálok, mert a magyar fantasztikum egy remek szerzőt veszített el), így egyedül maradtam. Teltek-múltak az évek, a merevlemez pedig hűen őrizte a háttérvilágot egy boldogabb idősík számára, ahol a szabadidő nem csupán vágyálom. Aztán egyszer csak megelégeltem, hogy minden előrevalóbb a saját szórakoztatásomnál, ezért önző módon, csupán saját örömömre megírtam ezt a regényt. Mivel a mesekrimi elnevezés félrevisz (egyáltalán nem meséről van szó!), urban folk fantasyként kategorizáltam be. Urban fantasy, amely a magyar történelmi, népi mágikus motívumokra és a magyar legendáriumra, illetve népmesekincsre épít.

Köszönet és hála illeti tehát Bogdán Istvánt és Szalai-Kocsis Tamást. Annak pedig, aki kézbe veszi ezt a könyvet, azt kívánom, szórakozzon legalább olyan jól olvasáskor, mint amennyire én élveztem Tóth Bercel rendőr hadnagy történetét írás közben.

Szélesi Sándor

1. fejezet
HÜLYE HÉTFŐ

1.

Hétfő. Pontosabban hétfő reggel. Utálom, de ki nem? Pedig a mai hétfőt szerethetném, hiszen ma hajnalban életbe lépett az a fővárosi rendelet, amely szerint sárkányok többé nem repülhetnek be Budapest légterébe. Most ne firtassuk az okokat, vagyis nem számít, miért hozna a Fővárosi Közgyűlés ilyen rendeletet. (Mellékesen, ha az az erdélyi dürrögő sárkány nem szarja telibe kétszáz méter magasról Deák-Ősi képviselő asszony kis Toyotáját, akkor még évtizedekig helyszínelhettünk volna a sárkánypotyadékoknál.) A lényeg az, hogy a munkánk kicsit, icipicit, leheletnyit könnyebb lesz. Azonban ez a hétfő is tisztességesen el lett cseszve (ne számítsanak tőlem választékosabb beszédre! Ha valakinek nem tetszik, most tegye le ezt a könyvet), merthogy olyan lehetetlen bűnüggyel indult, amelyről a zsigereimben éreztem, hogy nagy baj lesz belőle: tudniillik ellopták a Margit híd trollját.

A lopás szót használom a rablás helyett, és nem rasszizmusból, hanem mert a büntetőjogban a kőből álló varázslényekre még mindig így tekintenek. És igen, jól hallották: valaki ellopta a Margit híd tövében tanyázó, nyolcméteres, bivalyerős trollt.

Mindennek tetejébe pedig én kaptam meg az ügyet, mert a végzetnek néha van humorérzéke.

Bárki más kapja, az eset valószínűleg lezáratlan marad. Csupán azért nem alakult így, mert én (tulajdonképpen a Bűnügyi Főosztályról egyedül) figyelek az emberizinkekre is, különösképpen a gyerekekre, közülük is az óvodásokra. Merthogy, mint később kiderült, egy óvodás vette észre a troll eltűnését. Tulajdonképpen az ő bejelentése nyomán indult el a nyomozás.

Szóval rám testálták a feladatot, hogy nézzek már utána annak, mi történhetett a trollal. Sziklai őrnagy már az indulásom előtt kiküldte a kriminalisztikai szakértőket a helyszínre. Úgy vélem, azért ilyen gyorsan, mert pár hete az egyik komolyabb hetilap megvádolt minket azzal, hogy szándékosan nem fordítunk nagyobb figyelmet a varázslények egymás sérelmére elkövetett bűncselekményeire. Az imázs pedig bizonyos beosztásban van olyan fontos, mint a nyomozati munka. Ahogy mondják: nem elég alaposnak lenni, annak is kell látszani.

– Van a kocsidban csizma, Bercel? – kérdezte vigyorogva Galló törzszászlós, amikor elmentem az asztala mellett. Ezen a hétfő reggelen a széles vállú fanyűvő volt az ügyeletes, neki kellett volna megkapnia az ügyet, nem nekem. – Szükséged lesz rá. Ha nincs, szerezz be egyet!

Volt a kocsimban csizma. Sok minden akadt benne, szerettem felkészültnek tűnni váratlan helyzetekben. Beszálltam az Opelembe, és becsorogtam a főváros zöld szívébe. Persze a körút reggel mindig bedugul, most sem volt másképpen, a tízperces utat fél óra alatt tettem meg. Bekapcsoltam a rádiót, hogy legalább hallgassak valami hangulatos reggeli zenét, de pechemre éppen a hírek mentek. Megtudtam, hogy az alsóház az örökösödési törvény módosításának szándékos szabotálásával vádolja a felsőházat, a felsőház pedig egy leiratot fogalmaz meg, amelyben felszólítja a választott képviselőket, hogy legyenek szívesek végre érthető szövegezésű javaslatot benyújtani; emellett az öreg Ben királyhoz vasárnap megint orvost kellett hívni, és a héten várható a cigaretta jövedéki adójának emelése, szigorúan egészségügyi szempontból.

A hírek sem javítottak a közérzetemen.

A Margit hídon már a gyalogosok is leelőztek, ami mindig felnyomja bennem az ideget. Beszorultam a kilences busz mögé, a bal oldali sávból pedig egy kisteherautó takarta el a kilátást. A Duna nyugodt, békésen hömpölygő látványából próbáltam erőt meríteni. Letekertem az anyósülés melletti ablakot, és beengedtem a víz illatát. Ezzel együtt lekapcsoltam a rádiót.

Egy kicsit jobb lett.

Miután lekanyarodtam a Margitszigetre, szabaddá vált az úttest. Ide ugye nem hajthat be akárki, bár a tiltótábla kicsit följebb van a kelleténél, így nehezen látható. (Meg kell adni a kollégáknak a bírságolás lehetőségét.) Letettem a kocsit a sportuszoda közelében, kikaptam a csomagtartóból a kis hátizsákot a gumicsizmával, aztán lebaktattam a sziget keleti oldalára, a Duna-partra. A vízállás meglehetősen alacsony volt, jó pár méterrel alattam napfényre kerültek a folyó iszappal borított, hatalmas szikladarabjai. A nap ereje kiszárította őket, ezért fura, hullaszürke színük lett. Viszont ugyanaz a napsütés jólesően melengette az arcom, a dunai szél pedig frissen táncolt körülöttem: úgy tűnt, a világ nem is olyan rossz hely.

Miközben a kőszegélyen a bűncselekmény színhelye felé baktattam, azt a csalóka reményt dédelgettem magamban, hogy az egész csak tévedés, nem is történt semmilyen lopás.

– Nem egyszerűen csak elsétált? – kérdeztem a helyszínt biztosító őrmestert, aki a futópálya mellett, a szabadtéri kondipark gépeinél ácsorgott, és ha valaki lelassított, közölte vele, hogy nincs itt semmi látnivaló, és az erőgépek nem üzemelnek. Május idusán jártunk, és akkora volt a forgalom a futószőnyegen, mint a Nyugati pályaudvaron. Boldog-boldogtalan kocogott. – Talán megunta az ücsörgést, ezért fogta magát, és odébbállt.

– Loni nem az a típus, aki csak úgy nekiindul a nagyvilágnak – mondta az őrmester, mire én nagyot néztem.

– Loni?

– A troll. Nyugodt fickó. Másrészt, ha elflangál, biztos kapunk egy-két bejelentést, hogy itt meg itt trollt láttak az utcán. A becsületes magyar állampolgár előszeretettel hívja ki a rendőrt, ha valami szokatlant lát. És egy nyolcméteres, a Belvárosban bóklászó kőlény még Budapesten is szokatlannak számít.

– Mennyire ismeri… Lonit?

– Néhányszor beszéltem vele. Vagy harminc éve itt ücsörög, de lehet, hogy régebb óta. Azóta mindenesetre itt van, amióta megtettem az első gyalogutat az általánosba, pontosabban szólva az iskola mellé. És elhiheti nekem, hadnagy, hogy az se ma volt.

– Sose figyeltem fel rá – vallottam be. – Nem is emlékszem trollra… Pedig nyilván itt is tanyázott egy, ahogy minden híd alatt élnek trollok.

– Régi alkatrésznek számít – bólogatott a zsaru. – A hídról nem látszik, de a futók mind ismerik.

– Zaklatta őket?

– Ó, dehogy! Loni egy nagyon barátságos, békés, nyugodt varázslény. Úgy értettem, hogy mindenki, aki errefelé kocogott, láthatta. Pár évvel ezelőtt, amikor felújították a hidat, tudja, a tervezők is gondoltak rá, és a lábban kialakítottak neki egy alvóhelyet.

– Saját odúja volt?

– Bizony! Jöjjön, megmutatom!

Óvatosan leereszkedtünk a kőszegély oldalán, közvetlenül a víz fölé. A talpunk alatt ropogott a folyó apró hordaléka, gallyak, kavicsok, törött üvegszilánkok, és közben árnyékot vetettek ránk a híd fém tartópillérei. Az alacsony vízállás most kifejezetten jól jött: ahol véget ért a sziget, mintegy két-három méter széles, mocsaras földnyelv húzódott egészen a híd lábáig.

– Abban a táskában csizma van? – kérdezte az őrmester.

– Az – morogtam, és lábbelit váltottam. Nem is a földnyelv miatt, mert azon még úgy-ahogy, sáros talppal átlábaltam volna, hanem mert láttam, hogy utána bele kell gázolnom a folyóba: a helyszínelők pár méterrel arrébb, a kőtalapzat nyugati oldalán dolgoztak.

– Nálam viszont nincs csizma, én idáig kísértem. Odatalál?

– Haha…

Mint kiderült, a trollnak panorámás lyuk jutott a híd alatt: ha egy kicsikét kihajolt, egyenesen rálátott a budai várra. Lábat mosni is könnyedén tudott, elég volt elheverednie, és a Duna máris a talpát csiklandozta.

A helyszínelőket egy kicsit savanykás, alacsony termetű pörtmandli (mondhatnám, hogy kobold, de az nem lenne politikailag korrekt) igazlátó vezette. Ismertem, és nem voltunk valami jóban. Állandóan rosszkedv sugárzott róla, és az ábrázata rám is úgy hatott, mintha citromot erőltettek volna a számba.

– Mi a helyzet, Füge? – Próbáltam nem észrevenni, hogy elhúzta a száját, amikor meglátott.

Egy nagyobb szikla tetején ácsorgott, a lábát víz nyaldosta. A kezében egy fényképezőgéphez hasonlító magiométert tartott, és a troll odúját szondázta vele. A csizmája egészen a derekáig ért, azon fölül vastag kabátkát, mellényt, ódivatú inget és nyakkendőt viselt. Ez utóbbiakból nem sok látszott ki a helyszínelők szokásos gumiöltözéke alól.

– Dr. Füge, ha kérhetem – morogta elégedetlenül. – Mégiscsak kriminalisztikai szakértő lennék, nem pedig egy vidéki zabálka.

Mellégázoltam, hogy rájöjjek, mit méreget.

– Rendben… Szóval, mit talált, doki? Eltűnt egy troll, de vajon bűncselekmény történt-e? Mondja azt, hogy nem, és rögtön megszabadul tőlem.

Láttam rajta, hogy nemmel szeretne felelni. Levegőt vett, próbálkozott. Megint levegőt vett, megint becsukta a száját. Az az imádni való a varázslényekben, hogy nem tudják meghazudtolni a lényegüket. Ezzel némileg közelebb állnak az állatvilághoz, mint mi, a megjátszós, hazug, színlelős emberizinkek.

– Dulakodás nyomait találtam a helyszínen – bökte ki végül. – Nem tudom, milyen bűntett történt, de valami történt, az biztos.

– Ezek szerint valaki volt olyan botor, hogy megtámadta a trollunkat? Érdekes… Mit talált még? Meséljen!

– Reggeli kávét ne hozzak magának?

– Cukor nélkül, sok tejjel. Köszönöm.

– Ugye tudja, merre van a legközelebbi Starbucks? – Azzal hátat fordított.

– Figyeljen, doki! – mondtam békülékenyen. – Tudom, hogy hétfő van, meg magánál nyilván alacsonyabb is a léc, nyilván, mint a normál termetű embereknél…

– Maga akkora paraszt, hogy ha fellőnék a Holdra, azt is beszántaná – nézett fel rám, és az aprócska szemében most már némi gyűlöletet is felfedezni véltem. – Mi lenne, hadnagy, ha a jelentésemből tájékozódna? Ígérem, még ma elküldöm e-mailben.

– Szeretném most elkezdeni a nyomozást. Eltűnt személyeknél fontos az első huszonnégy óra, ezt maga is tudja. Velem kicseszhet bármikor, de minden elvesztegetett perc most a trolltól vesz el egyszázaléknyi lehetőséget.

– A rohadt életbe! – szűrte a fogai között a szót. Láttam, hogy irritálja a monológom, de tudta, hogy a nagy szavak mögött nekem van igazam. Egy pörtmandli pedig nem hagyhatja, hogy mások szenvedjenek miatta. – Jól van, lépjen közelebb! Megmutatom.

Még közelebb léptem, de semmit sem láttam. A troll odúja egy méretes lyuk volt, kő alul és felül. Ennyi, nem több.

– Na? – nézett rám diadalmasan dr. Füge.

– Na mi? – kérdeztem vissza.

– Persze, maga nem érzi… Maga csak egy ember. Mint az közismert, az erőszak még sokáig rezgésnyomokat hagy maga mögött a mágikus energiahálóban. Ezt látni lehet, és én látom is. A következő történt itt: a támadó feltehetően a sziget felől érkezhetett, mert az első nagyobb örvény az odúnak azon az oldalán érezhető. Nem sok mágikus energiát észlelek, mert sikeresen elfedték. De volt az is… Szóval megtámadták a trollt, aki a két karjával akart védekezni, de szerintem elvették az erejét.

– Maga szerint? Ez csak feltételezés, vagy van valami alapja?

– Az én állításaimnak mindig van alapja, hadnagy. De majd maga is látni fogja az átküldött energetikai fotókon és méréseken. A trolltól mindenesetre csak két-három ütésre futotta, és az is mellé- ment. Az ellenfele fürgébb és eszesebb volt nála. Aztán valamiféleképpen elvették az erejét, mint már említettem… Megbénították vagy elaltatták. A lényeg az, hogy egy kezdeti ütéssorozat után már nem látni semmit.

– Azt tudjuk, hogyan szállították el?

– Sajnos nem. Erre utaló jeleket nem találtam. De a fiúk még kutatnak a szokásos nyomok után. – Elfintorodott. – Ujjlenyomatok meg ilyesmik.

Kikukkantottam jobbra, balra, le, fel, de semmivel nem lettem okosabb. Semmilyen nyomon nem indulhattam el. Visszafordultam a pörtmandlihoz.

– Ez nekem kevés – mondtam. – Szemtanúk?

– Még azt sem tudjuk, mikor történt a bűncselekmény.

– Egyáltalán honnan tudunk róla?

Vállat vont.

– Ezzel én nem foglalkozom.

A híd lába mellett visszagázoltam a Margitsziget csúcsára. Kicaplattam az alsó kőszegélyre, majd visszavettem a cipőmet. A csizmának kicsit iszapos szaga lett, ezért beraktam egy nejlonzacskóba, és úgy került vissza a hátizsákba. Felkaptattam a kondigépekhez, ahol az őrmester nagy türelmesen azt magyarázta egy félmeztelen, agyontetovált fickónak, hogy ha kondizni akar, akkor el kell futnia a sziget északi végébe, ott is talál erőgépeket.

A fickó nem akart kötélnek állni, de amikor lefékeztem az őrmester mellett, és rákérdeztem, miért a fennakadás, hirtelen jobb belátásra tért, és pár keresetlen megjegyzés után lelépett.

– Maga volt itt először? – kérdeztem az őrmestert, miután megoldódott a helyzet.

– Igen. Ketten a társammal.

– Miért jöttek ki?

– Egy kisgyermekes anyuka bejelentése nyomán. Állítása szerint minden hétfő reggel meglátogatják Lonit, és most nem találták itt.

– Ennyi elég volt a kiszálláshoz?

– Ha valaki harminc éven át ugyanott ücsörög, a hiánya is elég, hogy gyanakodni kezdjünk. Baleset vagy valami ilyesmi mindig történhet.

– Merre találom ezt az anyukát?

– Felvettem az adataikat, és hazaengedtem őket. A kislány kezdett nyűgös lenni. Olyan hatévesforma lehetett, és ilyen korban jobb nem felbosszantani őket.

– Van gyermeke, őrmester?

– Három is. És mind a három lány. Nem azért, mert monarchista vagyok… Csak így alakult.

Olyan rutinosan tette hozzá, hogy rögtön tudtam, a többiek ezzel szívatják. Benedek királynak is három lánya van, és a hírek szerint az egyikkel több a baj, mint a másikkal. A harmadikról nem is beszélve.

– Részvétem – mondtam.

Vigyorgott, és egy kitépett jegyzetlapon ideadta a címet.

– Van fotónk a trollról? – kérdeztem hirtelen.

– Olyan, mint bármelyik másik troll – vont vállat. – Egy mesekönyvből kimásolt grafika is megteszi, ha körbe akarja mutatni a városban.

Attól féltem, igaza van. Lepillantottam még egyszer a tetthelyre. A pörtmandli fotózott; két fehérbe öltözött helyszínelő pedig egymásba kapaszkodva próbált ujjlenyomatokat és DNS-mintát venni mindenhonnan, ahová csak el lehetett érni a híd tartópillérén egyensúlyozva.

Miért lopna el bárki is egy trollt?

Ez az ügy már az első kérdésnél nonszensznek tűnt.

2.

A Különleges Királyi Nyomozó Iroda Bűnügyi Főosztályán dolgoztam, azon belül is az életvédelmiseknél, gúnynevén a Meseőrségben. A tréfás kedvű kollégák és a köcsög bloggerek azért adták ezt a nevet a mi kis Teve utcai csoportunknak, mert a Bűnügyi Főosztályon, de talán az egész KKNyI-ban (nem „kákányi” a kiejtése, arra minden zsaru harap!) engem leszámítva mindenki más vagy varázslény volt, vagy varázstudó. Röviden: én voltam ott az egyetlen normális ember. Emberizink.

Büntetésből kerültem ide közel másfél évvel ezelőtt. Persze az áthelyezési papíromon nem ez szerepelt, de mindenki tudta, hogy nem kellett volna a belügyminiszter bedrogozott lányát abból az ötödik kerületi éjszakai bárból bevinni az őrsre. A jóakaróim számtalanszor elmondták azóta, hogy mindenki elégedett lenne, ha akkor hazafuvarozom a csajt, de én hajdanán rendőrnek mentem, nem taxisnak. Egyedül az akkor tizenhárom és fél éves lányom állt ki mellettem: „Apa, ha ez megnyugtat, szerintem helyesen cselekedtél. Az a csaj egy hülye picsa.”

Ugyanakkor hivatalosan azért kerültem a Meseőrségbe, hogy segítsem a kapcsolattartást az emberi állampolgárokkal. Tudniillik egy kihallgatáson az emberek nehezebben nyílnak meg, ha egy lidérc ül velük szemben, hajlamosak hazudni egy pörtmandlinak és szépíteni a helyzetet egy tündérnek, a gondolatszondázás pedig sérti az állampolgári jogaikat. Marad tehát az utolsó lehetőség: egy ugyanolyan átlagos, szürke emberkét kell leültetni velük szemben, mint amilyenek ők maguk. Szóval én megkönnyítettem a tanúk és a gyanúsítottak helyzetét, cserébe viszont mindenki megnehezítette az enyémet.

Az összes kollégám utált.

Én meg csak azért sem pitiztem nekik. Szerencsére annyira nem voltunk sokan. Az osztályhoz jelen pillanatban egy garabonciás, egy fanyűvő, egy kőmorzsoló, egy sámán és egy csordásfarkas tartozott rajtam kívül. Volt egy üresedésünk, és állítólag az állomány tagja volt egy óriás is, akit még egyszer sem láttam, mert értelemszerűen nem itt, a Teve utcai rendőrpalotában volt az asztala, hanem a biatorbágyi paszulyszár tetején.

A közvetlen főnökünk egy harmadfokú mágus, dr. Sziklai János rendőr őrnagy volt, aki szociológiából szerzett doktori fokozatot, nyolc nyelven beszélt, amelyből csak öt volt emberi, a maradék három pedig egyéb. Két centi híján ütötte a két métert, azonban az is megvolt, ha feltette a tányérsapkát. A tenyere beillett volna baseballkesztyűnek, és ha mérgesen rád nézett, azt vártad, hogy a szembogara vörös izzásba kezd, mint egy T-800-asnak. Így is hívtuk a háta mögött: Té őrnagy. Ha kiengedte a hangját, beleremegtek az ablakok, és bizony elég gyakran kiengedte a hangját. Mindent hangosan csinált. Pontosan tudtuk, mikor ment el vécére.

– Bercel! – szólt oda hozzám Szegő Ani, amikor elhaladtam az asztala mellett. – Té hívat.

– Köszi, drágám – feleltem, de nem álltam le pletykálni, miért is kell a mi doktor Terminátorunknak az arcom ma reggel.

– De azonnal! Bent ül nála valaki… Asszem, össze akar ismertetni vele.

Elmosolyodott, amiből azt szűrtem le, hogy ez a bemutatás semmi jót nem tartogat számomra. Bírtam Anettet, mert a maga lendületes, csordásfarkas módján mindig kedves volt az emberhez. Na jó, holdtölte környékén nem nagyon lehetett vele beszélgetni, de akkor igazoltan távol maradhatott a munkától. Cserébe viszont rá lehetett tolni egyéb alkalmakkor a hétvégi ügyeletet.

Bekopogtam Té őrnagyhoz, és miután elhalt az öblös „Szabad!”, be is nyitottam. Egy csinos, fekete hajú lány ült a kávézóasztal melletti bőrfotelek egyikében, és éppen felkacagott, mintha a mi, asztalnak támaszkodó őrnagyunk egy viccet mondott volna neki. Az évek, a rutin és a zsaruösztönöm az első pillanatban megsúgta, hogy a nő boszorkány. Beindult a fejemben a riasztó.

– És meg is van a mi Tóth Bercel hadnagyunk! – harsogta Té őrnagy, amikor meglátott. – Azt hittem, sosem ér ide!

– Terepen voltam – morogtam a tőlem telhető legkedvesebben.

– Melyik ügyben is?

– A ma reggeli bejelentés ügyében. Dr. Füge még a szájában érezte az erőszak ízét, amely a tetthely körül hullámzott.

A csinos, fekete hajú lány ültében félig felém hajolt.

– Mi történt pontosan? Gyilkossági ügy?

– Ellopták a Margit híd trollját.

– Mit tettek?

– Jól hallotta. Elloptak egy trollt.

A lány elmosolyodott.

– Nem viccelek – mondtam.

Té őrnagy ellökte magát az asztalától.

– Krisztina! Engedje meg, hogy bemutassam a csoport egyetlen ember nyomozóját, Tóth Bercel hadnagyot. Ne tévessze meg a belőle áradó sárm! Tóth hadnagy a lelke legmélyén felettébb nyers modorú, durva és egy kicsit mogorva alak. Viszont meglehetősen jó nyomozó.

Meglehetősen. Ezt mondta.

A lány felállt, és kecsesen kezet nyújtott.

– Hanga Kriszta. – Kis tenyere volt, de erős kézfogása.

– Krisztinát Párizsból küldték hozzánk megfigyelőnek. Ő pedig magát választotta ki a csapatból.

A vészcsengők még hangosabban kezdtek csilingelni.

– Mi az, hogy engem választott ki?

A lány visszaült a foteljébe, felvett az asztalról egy apró, fehér porcelán kávéscsészét, és belekortyolt. Sziklai őrnagy felém tolta az íróasztalával szemközt árválkodó kényelmetlen faszéket, ő maga pedig belezökkent a kávézóasztal melletti másik bőrfotelbe.

Laza, oldott hangulatú beszélgetés következik, vettem le a jelekből, és már-már abban kezdtem reménykedni, hogy lesz alkalmam nemet mondani…

– Mielőtt megszövegezné magában az ellenvetését – válaszolt a lány helyett Té őrnagy –, közlöm, hogy ez nem lehetőség, hanem parancs.

Hát ennyit a szabad akaratról. Alkalomadtán majd elbeszélgetek erről Jézussal, ha összefutunk valahol a Várban.

– Nem fogok alkalmatlankodni – vette át a szót a lány. – Egy hónapig leszek ön mellett, és figyelem a nyomozati munkát. Csak figyelem, nem szólok bele.

– Maga boszorkány? – kérdeztem egyenesen nekiszegezve a kérdést.

– Legalább ezek között a falak között legyen polkorrekt, hadnagy! – intett meg felemelt hangon Té őrnagy, amelyből az egész szint megtudhatta, hogy megint nem voltam politikailag korrekt valakivel. – Használja a szépasszony kifejezést!

– Engem nem zavar – mosolygott a lány. – Mondjuk ki őszintén! Amúgy is, a maguk fogalmai szerint inkább boszorkány vagyok, mint szépasszony. Párizsban nem nagyon használják ránk ezt az elnevezést.

– Szépen beszél magyarul – mondtam gyanakodva. – És a neve is magyar.

– Az édesapám elméleti fizikus, és a kilencvenes évek elején katedrát ajánlottak neki Franciaországban a Pierre és Marie Curie Egyetemen. Alig kétéves voltam, amikor kiköltöztünk, és lényegében ott nőttem fel. Nem jöttünk már haza. Ott tanultam, ott szereztem diplomát. Lényegében francia vagyok. De a szüleim fontosnak tartották, hogy megtanuljam az óhaza nyelvét.

– Értem – bólintottam.

– Na elégedett, Tóth hadnagy? – kérdezte Té. – Mindent tud?

– Még nem igazán – feleltem. – Mi az én feladatom?

– A magáé? Hogy kiderítse, ki lopta el azt a trollt. Még kimondani is borzasztó. Krisztina…

– Kriszta.

– Kriszta nem mellékesen a Police Nationale felügyelője. Nem kell ápolgatni, tudni fogja a dolgát. Maga meg nyújtsa a legjobb formáját, hogy a magyar rendőrség hatékonyságának híre terjedhessen külhonban is! Értve vagyok?

Felálltam.

– Értettem, őrnagy úr!

– Leléphet!

Elindultam az ajtó felé, és már a kilincsen volt a kezem, amikor a lány hangja megállított.

– Azt hiszem, jól ki fogunk jönni egymással, Tóth hadnagy.

Azt hiszi?

Nem osztottam meg vele a véleményemet.

3.

Délelőtt két kiszállásom volt. Először a bejelentőt kerestem fel, majd a Margitszigeten található, tetthelyhez közeli szórakozóhely éjszakás biztonsági emberét. A bejelentőre egy óvodában bukkantam rá, az őrt pedig úgy vertem fel a legmélyebb délelőtti álmából. Egyikük sem tudott semmi érdemleges információval szolgálni.

Még ebéd előtt megkaptam dr. Füge Kornél e-mailjét a Margit híd lábánál tett helyszíni szemle vizsgálati eredményeivel.

Fürge volt a pörtmandli, fürge és alapos. Három oldalon keresztül elemezte az energiamező állapotát, és tizenkét színes, háromdimenziós felvételt mellékelt, amelyen a különböző színű hullámok és vonalak között látnom kellett volna, hogy mi zajlott a helyszínen. Elhittem a következtetéseit, amelyek szerint a trollt egyértelműen megtámadták, és vélhetően fölékerekedtek.

Valaki lezúzott egy nyolcméteres erőgépet, és nincsenek tanúk.

A támadásra, a mágikus energiamezőben észlelt anomáliák eloszlásának mértékét tekintve – mondta ki jelentésében dr. Füge –, valamikor éjjel egy és három között került sor. A jelentés végére odabiggyesztett egy másik elgondolkodtató tényt: Amennyiben hétfő reggel nem jelentik a troll eltűnését, és a kriminalisztikai szakértők nem szállnak ki rögtön a helyszínre, úgy az energiamező teljes kiegyenlítődése után, azaz mintegy tizenkét-tizennégy óra elteltével már a támadásnak a leghalványabb nyomát sem lehetett volna megtalálni és rögzíteni.

Felírtam pár szót az előttem heverő, kihajtható jegyzettömbre.

Árnyék vetült a kezemre: Galló törzszászlós érkezett, a vállán egy méretes íróasztallal. Ledobta az asztalom mellé, aztán beforgatta vele szemben, és ütközésig hozzátolta.

– Ez mi? – kérdeztem tőle.

– Ez az új partnerednek lesz – morogta a fanyűvő. – Ide fog költözni, hogy jobban szemmel tarthasson.

– Nem szemmel tartásról van szó – tűnt fel Galló hóna alatt a francia boszilány. – Ne ijedjen meg!

– És nem is partnerségről – biccentettem kimérten. – Nem vagyok ijedős.

– Nem is néztem ki magából.

Csilingelve felkacagott, mire Galló sokatmondó pillantást vetett előbb rá, aztán rám, majd felhúzta az orrát, és szótlanul távozott. Láttam a szemén, hogy ő már fejben összeboronált minket.

A boszi letette a laptopját az asztalra, majd felhajtotta a tetejét. Körbenézett: asztala volt, de széket nem kapott.

– Várjon! – mondta, és kiment a teremből. Három perc múlva betolt egy ócska gurulós széket. A műbőr borítás hosszában felszakadozott a háttámlánál: ebből pontosan tudtam, kié volt korábban. Neki már nincs rá szüksége, három hete békés nyugdíjas éveit élvezi a Balaton mellett, a tihanyi Belső-tónál. A szék még a lány pihekönnyű súlya alatt is nyikorgott kicsit, de talán kibírja azt az egy hónapot.

– Elmeséli, mi ez a trolltolvajlás?

– Ilyen szó nincs – feleltem.

– Bocsánat.

– Nem kell bocsánatot kérnie. Szóval érdekli, mi történt?

– Aha.

Csillogó szemmel bólintott, de engem ez a báj nem tévesztett meg. A kislányos külső mögött határozott és céltudatos nő lapult.

– Nem sokat tudunk. Loni eltűnésére lényegében egy hatéves kislány figyelt fel, aki az édesanyjával minden hétfő reggel meglátogatta a Margit híd alatt tanyázó trollt.

– Miért?

– Mit miért?

– Miért látogat meg egy hatéves kislány minden hétfőn egy trollt?

– Itt még ne sejtsen bűnügyet! – intettem. – Néha ugyan elkapunk egy-egy kiskorú elkövetőt, de nem ennyire kiskorúakat. Egész egyszerűen arról van szó, hogy ez a Timike nevű kislány rajong a nagydarab varázslényekért, ezért az édesanyja beszervezett neki kettőt is, akiket szigorú időbeosztással rendszeresen felkeresnek. Minden hétfő reggel elbeszélgetnek egy kicsit a Margit híd trolljával, csütörtökönként pedig meglátogatják a Városliget egyik mohosát. Elmondása szerint Timi a trollt jobban kedveli, mert a mohos állandóan alszik.

Hanga Kriszta, a Police Nationale felügyelője tátott szájjal hallgatott.

– Mit ne mondjak? – mosolyodtam el. – Vannak gyerekek, akik a dinókat szeretik, mások a sárkányokat, Timike pedig ezeket a kőlényeket. Most hétfőn azonban nem találta a trollt a helyén. Kicsit várt az édesanyjával a híd lábánál, majd kikönyörögte, hogy szóljanak a rendőröknek. Az anyuka elengedte volna az ügyet, de a helyszínre kiérkező járőr szintén jól ismerte Lonit, és felvette a bejelentést. Így került elénk, és a KKNyI Bűnügyi Főosztálya némi megfelelési kényszertől hajtva továbbgörgette a rendszeren, azaz kiküldte a kriminalisztikai szakértőket, hogy körülnézzenek, nyomok után kutatva.

– Van eredmény?

– Igen, van – bólintottam. – Dr. Füge szerint erőszak történt, vagyis a trollunkra rátámadtak. Ezt egyébként már ott, a helyszínen megmondta… De most itt van előttem a jelentése is. Kíváncsi rá?

– Átküldi nekem?

– Ha mond egy e-mail-címet.

Lebetűzte.

Továbbítottam neki a pörtmandli levelét. Amíg átolvasta a csatolt anyagokat, addig csend volt.

– Ebből nem sok derül ki – nézett fel utána. – Min akar elindulni?

Felé fordítottam a jegyzetfüzetem, és átlöktem az asztalon.

Elkapta, és fennhangon felolvasta:

– „Hogyan? Miért? Mi célból?” – Felpillantott. – Nem értem. A „miért” és a „mi célból” nem ugyanaz?

– Helyesebb lenne a „miért így” – bólintottam. – Ez inkább a „hogyanhoz” köthető. Ha ebből a három kérdésből kettőre megtaláljuk a választ, meglesz a trollunk.

Elgondolkodott.

– Értem. Na de ezekre a kérdésekre milyen nyomok alapján találja meg a választ?

– Ezen töprengek egy ideje. Ha van ötlete, beleszólhat.

– Én csak megfigyelő vagyok – emelte fel védekezően a két kezét, és hátradőlt a székben. Nyekk-nyekk!, mondta erre a szék. Ő is tiltakozott, én is azt tettem.

– Frászt! – feleltem. – Mindketten tudjuk, hogy előbb-utóbb bele fog szólni, és nem azért, mert bele akar kotnyeleskedni az ügybe, hanem mert lesznek meglátásai, és lesz véleménye. Meglepne, ha magában tartaná.

– Miért? Nem nézi ki egy nőből, hogy tud hallgatni?

– Hát… a házasságom egyenes példával szolgált arra, hogy egy nő nagyon nehezen tud hallgatni, még ha az is lenne a legjobb mindenkinek. De nem ezért. Azért nem fogja magában tartani a véleményét, mert maga is nyomozó. Segíteni szeretne, és ha rájön valamire, már csak a szakmaiság… a hivatása miatt sem fogja elhallgatni előlem.

Most már komolyan nézett, így folytattam:

– Ezért aztán arra gondolok, hogy ne fussunk felesleges udvariassági köröket. Mit szól hozzá? Maga előbb sokatmondóan nézne, aztán néha megköszörülné a torkát, esetleg máshogy hívná fel magára a figyelmet. Kinyögne egy-két szót… Én megsértődnék, úgy tekintenék magára, mintha el akarná venni a munkámat. Próbálna egyensúlyozni, hogy ne éreztesse, okosabb, én meg azzal foglalkoznék, hogy a sértett egómat visszagyömöszöljem a lelkem legmélyére. Néhányszor összeugranánk, én elzavarnám, maga rám csapná az ajtót, aztán rájönnénk, hogy tudunk együtt dolgozni, vagy ha nem is tudunk, azért próbáljuk meg, mert különben rohadt hosszú lesz ez az egy hónap. Szóval tekintsünk el ezektől a játszmáktól, és vágjunk bele a közepébe! Bármi is jár a fejében, bökje ki!

Hallgatott.

– Nos?

– Mindig egyenesen a tárgyra tér?

– Időt spórolok meg vele.

– Ez tetszik – biccentett. – Megegyeztünk… De ezt nevezik partnerségnek, ami ellen nem is olyan rég még erősen tiltakozott. Hogy fogja ezt megmagyarázni annak a megtermett főtörzsőrmesternek?

– Galló Petinek? Hát, szerinte mi már ma este le fogunk feküdni egymással. Ne is törődjön vele!

Meghökkent, aztán felnevetett.

– Egyenesen a tárgyra, és bele a másik arcába! Rendben. Mennyire népszerű maga a kollégái körében?

– Egy egytől tízig terjedő skálán? Mínusz egy.

Lehet, hogy felülértékeltem a munkahelyi kapcsolataimat. Láttam rajta, hogy az engem övező közutálat (na jó, Szegő Ani kivételt jelentett) valamilyen fura okból tetszik neki.

– Szólítson Krisztának! – nyújtotta előre a kezét. Megint kezet fogtunk, most az asztal fölött. – Tegezzen nyugodtan!

– Bercel.

– Bercel…

– Kérem, ne Bercizzen! Vagyis… ne Bercizz, mert azért ölök!

– Megegyeztünk. Mit tudsz a trollokról? – vágott bele a közepébe.

Kihúztam a fiókomat, és kivettem egy hatéveseknek szóló színes mesekönyvet, amelynek a borítóján hatalmas betűkkel a következő cím állt: Így legyen a barátod egy troll. A ma reggeli igencsak lelkiismeretes, kiskorú bejelentőtől kaptam segítségképpen. A kislány azt mondta, neki már nem kell, ő kívülről tudja az egészet. Muszáj volt elhoznom, de azért megígértem az anyukának, hogy visszaszolgáltatom.

– A rendőrtisztin tanultunk róluk – feleltem –, ám per pillanat csak erre korlátozódik a tudásom.

– Add ide! – intett a boszi. – Nekem sem árt, ha felfrissítem az ismereteimet.

Ezt se hittem el neki.

4.

Az interneten fellelhető hiteles források alapján a trollok Skandináviából származnak, és a legutolsó kis jégkorszak során, azaz a tizenhetedik század első felében tűntek fel Magyarországon. Zrínyi seregei csaptak össze először trollokkal, de aztán rájöttek, hogy ha nem piszkálják őket, a trollok jórészt elvannak magukban, ebben pontosan olyanok, mint az Árpáddal és a honfoglaló magyarokkal jóval korábban a Kárpát-medencébe érkező mohosok. Aztán a kis jégkorszak véget ért, a trollok maradtak, jobbára a török hódoltság területeitől északra letelepedve. Nem vándoroltak délebbre, ma is csupán elvétve lehet egy-egy példányra bukkanni Erdély sziklás-hegyes részein; arrafelé nem jellemző a jelenlétük. Spanyolországban vagy Olaszországban csak a filmekből ismerik őket, a Földközi-tenger medencéjének déli részén pedig már azokból sem.

Együtt böngésztük végig az új partneremmel a róluk szóló ismeretterjesztő honlapokat. Én a trollok szexuális életével foglalkozó résznél adtam fel, még azelőtt, hogy bizonyos felnőtteknek szóló, extrémebb oldalakon eljutottam volna a képekig. Odáig már nem görgettem le. A szöveg is elég volt, és az igazat megvallva, nem tudtam, szükséges-e a nyomozati munkához ilyen mértékű alaposság.

Kriszta a szemközti asztalnál látta, hogy a kutatás alatt végig firkálok a jegyzettömbömre. A végén elkérte, hogy belenézhessen.

Megint áttoltam felé.

A lapról egy trollcsalád (papatroll, mamatroll, kistroll) és pár birka nézett fel rá.

– Egész jól rajzolsz – mondta.

– Ühüm – hümmögtem.

– De miért birkák?

Úgy éreztem, ez költői kérdés, és nem kell rá válaszolnom.

– Mire kellhet egy troll? – tette fel az engem foglalkoztató három kérdés közül a legkínzóbbat a boszi.

– Találgassunk? Nem valami profi módszer.

– Csak gondolkodom. – Az asztalra könyökölt, és az állát a két öklére helyezte. Nagyon férfias mozdulat volt, bármelyik kocsmában elment volna. – Váltságdíjat biztos nem kérnek és nem is kapnának érte. Nincs kitől. Egy trollnak nincs családja vagy kiterjedt kapcsolati rendszere. Vagyona meg még annyira sincs… Adódik tehát a következtetés, hogy valamire vagy valamihez kell az a lény.

– Tegyük fel máshogy a kérdést! – javasoltam. – Mire jó egy troll?

– Szükségünk van egy trollológusra – így ő.

– Nem hiszem, hogy van ilyen szó – morogtam magam elé elgondolkodva. Igazság szerint ismertem egy különc alakot, aki a varázslények természetrajzával foglalkozott. Két éve sikeresen kirántottam a slamasztikából, amikor megvádolták pár kiránduló fiatal megölésével. Fura ügy volt, már az első pillanatban tudtam, hogy nem ő a tettes, csak mivel a közvetlen környezetében élők idegeire ment, amazok bármit el tudtak képzelni róla. A gyilkosságot is.

– Nekem kell egy kávé – jelentette ki, és felállt. – Neked?

– Csak reggel iszom kávét. Akkor is csak muszájból.

– Napi három. Nekem ennyi a minimum. Imádom az ízét, és az internet szerint jót tesz az ereknek. Egészséges.

– A teakonyhát megtalálod?

– Már felderítettem, Kapnik őrmester megmutatta – bólintott, és ringó léptekkel elszambázott a legközelebbi kávéfőző irányába.

Mit ne mondjak, a kis boszi gyorsan beilleszkedett! Még a kőmorzsoló szívét is meglágyította. Kapnikról tudni kell, hogy embergyűlölő, és hatalmas lapáttenyerével a legszívesebben minden emberizinkből húspogácsát gyúrna. Na persze egy szépasszony nem közénk, emberek közé tartozik, hanem varázstudó, az meg már nézőpont kérdése, hogy csupán mert húsból-vérből van, többnek számít-e.

Csak bámultam, ahogy a lány kifelé menet rámosolyog Csikó századosra, aki válaszul olyan szélesen elvigyorodott, hogy kis híján leesett a füle.

– Csini. – Kriszta még ki sem tette a lábát a teremből, Szegő Ani máris az asztalom szélére telepedett.

– Kicsoda? – néztem rá. – Ja, ő? Az.

– Kapd el, Bercel!

– Négy órája ismerem.

– Némely kapcsolat ennyi ideig sem tart.

– Azt nem lehet kapcsolatnak nevezni.

– Na ezt mondom én is. Mi az, amit manapság kapcsolatnak lehet nevezni? – Ani felsóhajtott, ebből tudhattam, hogy megint szerelmi problémája van.

– Várjál csak! – mondtam. – Neked nem a budai köztéri kamerák felvételeit kellene éppen átnézned?

– Ó, még meg sem köszöntem, hogy bevettél a buliba! – húzta el a száját. – Köszi… Ja, nem. Nem köszi. Kevés ennél szarabb melót tudnék felsorolni. Egyébként meg lekértem őket, de még nem jöttek át. Most várok. Ez az izgalmasabb rész… tudod.

– Nem akartam, hogy kimaradj ebből az ügyből.

Segítséget kellett kérnem, hogy gyorsabban haladhassak, és Té őrnagy a csordásfarkast jelölte ki csendestársamul. Anett jobban szeret a terepen pörögni, ahogy én is, de mivel én vezettem a nyomozást, én mondtam meg, ki milyen munkát végezzen. Az övé lett a kulimeló.

– Nos, ha egy trollt elkaptak, megkötöztek, a száját pedig kipeckelték, arra rá fogok bukkanni – biztosított róla. – De amíg én videózom, te mit fogsz csinálni a tündibündiddel?

– Ha hiszed, ha nem, én is ezen az ügyön dolgozom.

– Persze. Dolgozol. Látom.

Tüntetően kézbe vettem a mobilom, és a névjegyek között kezdtem keresgélni, de velem ellentétben Anett nem értett a finom jelekből, és továbbra is az asztalom szélén maradt.

– Szerintem bukik rád – folytatta elgondolkodva. – Chico szerint ő mondta meg, kinek a munkáját szeretné követni.

– Igen, tudom.

– Chico kicsit meg is sértődött, hogy nem ő lett a kiválasztott. Tudod, milyen hiú. Nem szeret második lenni… Tipikus alfa-hím.

Elnéztem Csikó asztala felé. A csapat szépembere (nem polkorrekten: férfiboszorkánya) vagy garabonciása (ami korrekt megnevezés, de többen nem szeretik, mert ódivatúnak tartják) immár ismét a munkába temetkezett: egy kihallgatásijegyzőkönyv-félét lapozgatott. Ha jól tudom, remek kis gyilkossági ügyet görget maga előtt: egy ötödik kerületi bérház padlásán ládába rejtve találtak egy összeaszalódott vörös sapkást.

Irigylésre méltó eset, ha csak rágondolok, esz a sárga fene, hogy nem nekem osztották.

– Én biztos nem téged választottalak volna – mondta Anett.

– Kedves vagy.

– Csak mint mindig – villantotta rám a mosolyát. – Ne vedd magadra, semmi személyes! Köztünk, tudod, nem működik a kémia.

Szorgalmasan bólogattam, és visszatértem a mobilom nyomogatásához.

– Szóval lehet, hogy a boszid akar valamit tőled – folytatta a lerázhatatlan Szegő Anett. – Csupán azt mondom, hogy ragadd meg az alkalmat, mert az élet rövid, és te meg egészségtelenül hosszú ideje vagy nő nélkül.

– Ezt honnan veszed? Lehet, hogy minden este hazaviszek egy lányt.

– Jaj, Berci, én kiszagolom az ilyet! Nekem ne kamuzz! – Amikor aztán Hanga Kriszta megjelent egy bögre kávéval, Anett gyorsan közelebb hajolt. – Hajrá, vesd be magad!

Megveregette a karom, és lelépett. Mire a boszi az asztalomhoz ért, Aninak már az illata is elenyészett.

– Ki volt ő? – kérdezte Kriszta.

– Szegő törzsőrmester.

– Á, a csordásfarkas!

Nem lepett meg, hogy tudja, kicsoda Szegő Anett. Biztos voltam benne, hogy kívülről fújja a Bűnügyi Főosztály összes nyomozójának az adatait. Engem viszont zavarni kezdett, hogy én ugyanakkor nem tudok róla semmit, és elhatároztam, hogy utánanézek, kit is fogadtam be az egyszemélyes csapatomba. Ám előbb a fülemhez emeltem a telefonom, és lebeszéltem egy találkozót dr. Zilahy Vendel trollológussal.