Nicola Yoon

A Nap is csillag

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nicola Yoon: The Sun Is Also a Star

Delacorate Press, an imprint of Random House Children’s Books,
a division of Penguin Random House LLC, New York

Published by arrangement with Rights People, London

Ez a történet a képzelet szüleménye. A nevek, szereplők, helyszínek és események nem léteznek, illetve fiktíven jelennek meg. Ezeknek a valósággal való bármilyen egyezése a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

A könyvet tervezte: Malum Stúdió

Produced by Alloy Entertainment, LLC

Text copyright © 2016 by Nicola Yoon

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-554-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Anyunak és apunak, akik megtanítottak álmodozni,
és arra, hogyan valósítsam meg az álmaimat.

Nem árt a romantikus naplementének, ha egy keveset
tudunk is róla.

Carl Sagan: Halványkék pötty

A mindenséget ostromoljam?

Egy perc elég idő, hogy

Döntés, majd ellenérv szülessék és omoljon.

T. S. Eliot:
J. Alfred Prufrock szerelmes éneke
(Kálnoky László fordítása)

előszó

Carl Sagan azt mondta, ahhoz, hogy almás pitét készítsünk, méghozzá az elejétől kezdve, fel kell találnunk az univerzumot. Amikor azt mondja, „az elejétől kezdve”, úgy érti, a semmiből. Arra az időre utal, amikor a világ még nem is létezett. Ha a semmiből akarunk almás pitét készíteni, az ősrobbanással és a táguló világegyetemmel kell kezdenünk, neutronokkal, ionokkal, atomokkal, fekete lyukakkal, napokkal, holdakkal, óceánok árapályaival, a Tejúttal, a Földdel, az evolúcióval, a dinoszauruszokkal, a kipusztulásukkal, a kacsacsőrű emlőssel, a felegyenesedett emberrel, a crô-magnoni ősemberrel, és így tovább. Az elején kell kezdenünk. Fel kell találnunk a tüzet. Vízre, termőtalajra és magokra van szükségünk. Tehenekre és emberekre, akik megfejik őket, és még több emberre, aki a tejből vajat köpül. Búzára van szükségünk, és cukornádra meg almafákra. Kémiára és biológiára. Egy igazán jó almás pitéhez szükség van a művészetre. Egy olyan almás pitéhez, amely nemzedékeken át él, szükség van a nyomtatásra és az ipari forradalomra, s talán még egy költeményre is.

Ahhoz, hogy egy olyan egyszerű dolgot készítsünk, mint az almás pite, meg kell teremtenünk az egész kerek világot.

daniel

A helyi tini elfogadja a sorsát, beleegyezik, hogy orvos lesz, klisé.

Charlie hibája, hogy a nyaramban (és most az őszömben is) az egyik lehetetlen főcím a másikat követte. Charles Jae Won Bae, azaz Charlie, a bátyám, az elsőszülött fiú elsőszülött fia azzal lepte meg a szüleimet (és a szüleim valamennyi barátját, valamint a New York-i Flushing negyed pletykás koreai közösségét), hogy kirúgták a Harvardról (a Legjobb Iskola, mondta az anyám, amikor a felvételiről szóló értesítése megérkezett). Most viszont kirúgták a Legjobb Iskolából, és anyu egész nyáron komor képpel járkál, nem igazán hiszi és nem igazán érti a dolgot.

Miért ilyen rosszak a jegyeid? Kirúgnak? Miért rúgnak ki? Miért nem tartanak ott, és kényszerítenek rá, hogy jobban tanulj?

Apám azt mondja: Nem rúgták ki. Megkérték, hogy távozzon. Nem ugyanaz, mint a kirúgás.

Charlie morog: Csak ideiglenes a dolog, csak két szemeszterről van szó.

Embertelen súllyal nehezedik rá a szüleink zavara, szégyene és csalódottsága, s ezért majdnem megsajnálom. Majdnem.

natasha

Anyu azt mondja, ideje feladnom, s hiábavaló, amit csinálok. Ideges, az akcentusa erősebb, mint általában, és minden állítása kérdés formájában hangzik el.

– Nem gondolod, hogy ideje feladnod, Tasha? Nem gondolod, hogy hiábavaló, amit csinálsz?

A hiábavaló szó első szótagját kicsit jobban elnyújtja. Az apám semmit sem mond. Elnémítja a harag és a tehetetlenség. Sosem tudom biztosan, melyik. Az arca oly komor, és a homlokán a ráncok oly mélyek, hogy nehéz elképzelni más arckifejezéssel. Ha ez akár csak egy hónappal ezelőtt történik, fájna a szívem, hogy ilyennek látom, de most nem igazán érdekel. Neki köszönhetjük, hogy ebbe a helyzetbe kerültünk.

Peter, a kilencéves öcsém az egyetlen köztünk, aki örül a nem várt fordulatnak. A bőröndjét csomagolja, és közben Bob Marley No Woman, No Cry című számát hallgatja.

– Régimódi pakolós zene – közli.

Annak ellenére, hogy itt, Amerikában született, azt mondja, Jamaicában szeretne élni. Mindig nagyon félénk és nehezen barátkozó fiú volt. Azt hiszem, azt képzeli, Jamaica maga a paradicsom lesz számára, és hogy ott jobban fognak alakulni a dolgai.

Mindnyájan az egy hálószobás lakásunk nappalijában vagyunk. A nappali egyben a mi hálószobánk is Peterrel. Két fotelágy van benne, amit éjszakára kihúzunk, és a kettő közti világoskék függöny biztosít saját kis kuckót. A függöny most el van húzva, így mindkét részt látni.

Nem nehéz kitalálni, melyikünk akar menni, és melyikünk maradni. Az én felem még mindig lakottnak néz ki. A könyveim a kis IKEA polcomon vannak, az engem és a legjobb barátnőmet, Bevet ábrázoló kedvenc fényképem az íróasztalomon. Védőszemüveget viselünk, és szexin biggyesztjük az ajkunkat a fizikalabor kamerájába. A védőszemüveg az én ötletem volt. A szexi ajakbiggyesztés az övé. Egyetlen ruhadarabomat sem vettem ki a szekrényből. Még a NASA csillagtérképemet sem akasztottam le a falról. A plakát hatalmas, mert nyolc posztert ragasztottam össze, és rajta van a Tejút északi féltekéről látható összes nagyobb csillaga, csillagképe és egyéb részei. Még azt is ráírták, hogyan keressük meg a Sarkcsillagot, és hogyan találjuk meg az utat a csillagok segítségével, ha esetleg eltévedtünk. A cső alakú doboz, amit azért vettem, hogy a térképet abba csomagoljam, kibontatlanul támaszkodik a falnak.

Peter oldala gyakorlatilag teljesen le van csupaszítva, minden holmija dobozokba és bőröndökbe került.

Anyunak természetesen igaza van… hiábavaló, amit művelek. Mégis, fogom a fejhallgatómat, a fizikafüzetemet és néhány képregényt. Ha már agyon kell ütni az időt valamivel, befejezhetem a leckém és olvashatok.

Peter a fejét csóválja.

– Azt most miért vetted elő? – kérdezi a füzetre utalva. – Elmegyünk, Tasha. Nem kell beadnod a leckédet.

Peter csak nemrég fedezte fel a szarkazmus erejét, és valahányszor alkalma adódik rá, használja.

Nem fárasztom magam a válasszal. Felteszem a fejhallgatót, és az ajtó felé indulok.

– Jövök nemsokára – mondom anyunak.

Ő összeszorítja a fogát, és elfordul. Emlékeztetem magam, hogy nem rám haragszik. A Tasha, ugye tudod, hogy nem rád haragszom? olyasmi, amit mostanában sokszor elmond. A Manhattan belvárosában lévő Bevándorlási Hivatalba (USCIS) megyek, hogy kiderítsem, akad-e ott valaki, aki segíteni tud. Illegális bevándorlók vagyunk, és ma este kitoloncolnak minket.

A mai nap az utolsó esélyem, hogy próbáljak meggyőzni valakit – vagy a sorsot –, hogy segítsen megtalálni a módját, hogyan maradhatnék Amerikában.

Tisztázzuk: nem hiszek a sorsban… de a végsőkig el vagyok keseredve.

daniel

Okok, amelyek miatt azt hiszem, hogy Charles Jae Won Bae, azaz Charlie seggfej (nem feltétlenül ebben a sorrendben):

1. Az óriási, látványos (és teljességgel örvendetes) harvardi bukása előtt mindenből jó volt. Senki sem jó mindenből. Matekból és angolból, bioszból és kémiából, töriből és tesiből. Egyszerűen nem normális mindenből jónak lenni. Legjobb esetben is csak két-három dologból. De már az is a jó ízlés határát súrolja.

2. Talpig férfi, ami azt jelenti, hogy gyakran seggfej. Legtöbbször seggfej. Mindig seggfej.

3. Magas, az arca markáns, szoborszépségű és minden más egyéb romantikus könyvbéli jelzőkkel illetett. A lányok (minden lány, nem csak a koreai bibliakör tagjai) azt mondják, a szája csókolni való.

4. Mindez rendben volna – bár az tény, hogy élő példa a bőség zavarára, olyan srác, akit a sors oly bőkezűen ruházott fel kincsekkel, ami már sok egyetlen emberi lénynek –, ha rendes lenne. De nem az. Charles Jae Won Bae nem kedves fiú. Öntelt, és ami még rosszabb, erőszakos. Seggfej. A megrögzött fajtából.

5. Nem szeret engem, és ez már évek óta így van.

natasha

A telefonomat, a fejhallgatómat és a hátizsákomat is beleteszem a szürke tálcába, mielőtt átmegyek a fémérzékelő kapun. Az őr – a kitűzője szerint Irene – nem engedi, hogy a futószalag továbbvigye a tálcámat, ahogy eddig egyik nap sem.

Ránézek és nem mosolygok.

Ő a holmimat nézi, megfordítja a mobilomat, és a tokra bámul, ahogy eddig mindennap tette. A tokot a Nirvana nagylemezének, a Nevermind albumnak a képe díszíti. Irene ujja mindennap elidőzik a képen látható kisbabán, és nekem sohasem tetszik, hogy megérinti. A Nirvana szólóénekese Kurt Cobain volt. A hangja, a benne lévő remegés, ahogy egyáltalán nem tökéletes, ahogy mindent átérzünk, amit ő is érzett benne, ahogy elvékonyodik, mintha el akarna csuklani, aztán mégsem teszi, az ő hangja volt az egyetlen dolog, ami segített megőrizni a józan eszem, amióta ez a rémálom elkezdődött. Az ő szenvedése sokkal nyomorúságosabb, mint az enyém.

Irene húzza az időt, pedig nem késhetem le a találkozót. Arra gondolok, hogy mondok valamit, de nem akarom feldühíteni. Valószínűleg utálja a munkáját. Nem akarok okot adni rá, hogy tovább késleltessen. Ismét rám néz, de nem adja jelét, hogy felismerne, pedig a héten mindennap jártam itt. Neki csak egy újabb névtelen arc vagyok, egy újabb pályázó, valaki, aki akar valamit Amerikától.

irene

Történelem

Natasha téved Irene-nal kapcsolatban. Irene szereti a munkáját. Több ez, mint szeretet – szüksége van rá. Majdnem ez az egyetlen kapcsolata az emberekkel. Ez az egyetlen dolog, amely segít elviselni a teljes és kétségbeesett magányát.

Minden érintkezés ezekkel a pályázókkal kicsit segít megmenteni az életét. Először jóformán észre sem veszik. Beledobják a cuccaikat a tálcába, és feszülten figyelik, ahogy áthalad a gépen. A legtöbben gyanakodva nézik, mintha attól félnének, hogy Irene zsebre teszi az aprót, egy tollat, kulcsot vagy akármit. Normális esetben a pályázók soha észre sem vennék, de ő gondoskodik róla, hogy ne így legyen. Ez az egyetlen kapcsolata a világgal.

Így hát mindegyik tálcát feltartja kesztyűs kezével, méghozzá elég sokáig, hogy a pályázó végül kénytelen legyen ránézni… hogy meglássa az előtte álló embert. A legtöbb ilyenkor vonakodva elmormol egy jó napotot, és a szavak kicsit kielégítik Irene emberi érintkezés iránti vágyát. Mások megkérdezik, hogy van, és ez kicsit még tovább dagasztja a kellemes érzést.

Irene sohasem válaszol. Nem tudja, mit mondjon. Helyette újra a tálcára összpontosít, és tüzetesen megvizsgál minden egyes darabot nyomokat keresve, valami olyan apró információt, amit megjegyezhet, hogy később majd elemezze.

Mindennél jobban szeretné levenni a kesztyűjét, hogy puszta kézzel érinthesse meg a kulcsokat, a pénztárcákat, az aprót. Szeretné, ha végighúzhatná az ujját a tárgyak felületén, megjegyezve azok anyagát, és hagyva, hogy más emberek tárgyai beléivódjanak. De nem tarthatja fel sokáig a sort. Végül el kell engednie a tálcát és a tulajdonosát magától.

Az előző éjszaka különösen rossz volt Irene számára. Magányának lehetetlenül éhes szája egészben le akarta őt nyelni. Ma délelőtt szüksége volt a kapcsolatra, hogy megmentse az életét. Nagy nehezen elszakítja a tekintetét a távolodó tálcától, és a következőre pályázóra néz.

Ugyanaz a lány, aki ezen a héten mindennap járt itt. Nem lehet több tizenhétnél. Akár a többiek, ez a lány sem pillant fel a tálcáról. Úgy nézi, mintha képtelen lenne elszakadni az élénk rózsaszín fejhallgatójától és a mobiltelefonjától. Irene a tálca oldalához teszi a kezét, így akadályozva meg, hogy az kicsusszanjon az életéből, rá a szállítószalagra.

A lány felnéz, és Irene-ban megmozdul valami. A lány legalább olyan kétségbeesettnek tűnik, ahogy Irene érzi magát. Irene majdnem rámosolyog. Gondolatban igenis rámosolyog a lányra.

Üdv újra itt. Örülök, hogy látlak, mondja Irene, de csak magában.

A valóságban már ismét lefelé néz, a lány mobiltokját tanulmányozza. A képen egy kövér, fehér baba látható, a kisfiú teljesen belemerül a tiszta, kék vízbe. A karját széttárja, és sokkal inkább úgy tűnik, hogy repül, nem pedig úszik. A szája és a szeme nyitva. Előtte egy horogra tűzött dollár lebeg. A kép nem szokványos, és Irene valahányszor ránéz, úgy érzi, nagy levegőt kell vennie, mintha ő volna az, aki a víz alatt van.

Szeretne valami okot találni, hogy elkobozhassa a telefont, de nincs rá oka.

daniel

Pontosan tudom, melyik az a pillanat, amikortól Charlie nem szeretett többé. Azon a nyáron történt, amikor beléptem a hatodik életévembe, ő pedig a nyolcadikba. Biciklizett a vadiúj biciklijén (piros, tízsebességes, fantasztikus) a vadiúj barátaival (fehérek, tízévesek, fantasztikusak). Noha sok apró jel utalt rá azon a nyáron, nem ismertem fel, hogy Charlie lefokozott az idegesítő kisöcs státuszára.

Azon a napon nélkülem tekert el a barátaival. Utcákon át üldöztem a nevét ordibálva, mert biztos voltam benne, hogy csak elfelejtett magával hívni. Olyan gyorsan pedáloztam, hogy elfáradtam (egy bicikliző hatéves nem szokott elfáradni, szóval ez már jelez valamit).

Miért nem adtam egyszerűen fel? Nyilvánvaló, hogy Charlie hallotta a kiabálásomat.

Végül megállt, és leugrott a bicajáról. Nem bajlódott a kitámasztásával, a földre lökte, aztán várta, hogy beérjem. Láttam rajta, hogy dühös. Földet rugdosott a bicajára, hogy mindenki más is lássa.

– Hyung – kezdtem, úgy szólítva, ahogy az öcs szokta a bátyját, de alighogy kimondtam, tudtam, hogy ez nagy hiba volt. Az egész arca elvörösödött: az orcája, az orra, a füle hegye… mindene. Gyakorlatilag lángolt az arca. Gyors oldalpillantást vetett a barátaira, akik úgy néztek minket, mintha tévét néznének.

– Minek hívott? – kérdezte az alacsonyabb.

– Ez valami titkos koreai kód? – jópofáskodott a magasabb.

Charlie nem törődött velük, egyenesen nekem támadt.

– Mit keresel itt?

Olyan dühös volt, hogy kicsit megbicsaklott a hangja.

Nem válaszoltam, de igazából nem is várt választ. Meg akart ütni. Láttam, ahogy ökölbe szorítja, majd elernyeszti a kezét. Láttam, azon töpreng, mekkora bajba kerül, ha ott, a parkban, a fiúk előtt behúz egyet.

– Szerezz magadnak saját barátokat, és ne járj utánam, mint egy pincsikutya! – mondta helyette.

Ezzel az erővel meg is üthetett volna.

Felemelte a földről a biciklit, és úgy felfújta magát, hogy azt hittem, szétpukkan, és nekem meg kell mondanom az anyunak, hogy az idősebb és tökéletesebb fia szétrobbant.

– A nevem Charles – mondta a fiúknak, és kihívón nézett rájuk, várva, hogy ellent mernek-e mondani. – Akkor most jöttök, vagy mi?

Nem várt rájuk, nem is nézett hátra, hogy lássa, utánamennek-e. A fiúk követték. Követték a parkba, a nyárba, a középiskolába, mint oly sok más ember is később. Valahogy sikerült a bátyámból királyt csinálnom.

Soha többé nem szólítottam hyungnak.

charles jae won bae

A jövő zenéje

Danielnek igaza van Charlesszal kapcsolatban. Minden szempontból seggfej. Néhányan kinövik a kicsinyességüket, de Charles nem. Ő beleilleszkedik, mint egy bőrbe, amely mindig is neki volt szánva, rá volt szabva.

De mielőtt ez megtörténne, mielőtt politikus lesz, jól nősül, mielőtt Charles Bayre változtatja a nevét, mielőtt úton-útfélen megcsalja a feleségét és a választóit, mielőtt mindenből – pénzből, sikerből és mindenből, amire csak vágyik – túl sokat kapna, még tesz valami jó és önzetlen dolgot az öccsének. Ez lesz az utolsó jó és önzetlen dolog az életében.

család

Egy névadás története

Amikor Min Soo szerelmes lett Dae Hyunba, nem számított arra, hogy ez a szerelem Koreából az Egyesült Államokba viszi. De Dae Hyun egész életében szegény volt. Volt Amerikában egy unokatestvére, aki New Yorkban élt, és jól boldogult. Ez az unokatestvér megígérte, hogy segíteni fog.

A bevándorlóknak új országba költözni hit dolga. Még ha hall is az ember különféle történeteket a biztonságról, a lehetőségekről és a boldogulásról, akkor is komoly lépés elszakadni az anyanyelvétől, a honfitársaitól, a hazájától. A saját történelmétől. Mi van, ha ezek a történetek nem igazak? Mi van, ha nem tud alkalmazkodni? Mi van, ha nemkívánatos az új országban?

Végül kiderült, hogy a történeteknek csak egy része igaz. A többi bevándorlóhoz hasonlóan Min Soo és Dae Hyun a képességeikhez mérten alkalmazkodott az új körülményekhez. Elkerülték azokat az embereket és helyeket, akik szemében és ahol nemkívánatosnak számítottak. Dae Hyun unokatestvére valóban segített, és ők is jól boldogultak, a hitük elnyerte a jutalmát.

Néhány évvel később, amikor Min Soo megtudta, hogy állapotos, első gondolata az volt, milyen nevet adjon a gyereknek. Volt egy olyan érzése, hogy Amerikában nem sokat számítanak a nevek, nem úgy, mint Koreában. Koreában a családnév állt elöl, és mindent elárult az ember őseiről. Amerikában a családnevet utolsónak (last name) nevezték. Dae Hyun szerint ez azt mutatja, hogy az amerikaiaknak fontosabb az egyén, mint a család.

Min Soo sokat gyötrődött a személynév miatt, amit az amerikaiak első névnek (first name) hívtak. Amerikai nevet kellene adnia a fiának, amit a tanároknak és az osztálytársaknak könnyű kimondani? Vagy ragaszkodniuk kellene a hagyományhoz, és két handzsát választani, hogy két szótagos nevet alkossanak?

A név nagy jelentőséggel bír. Azonosítóként szolgál, egyfajta térképként, amely elhelyezi az embert időben és térben. Sőt mi több, akár iránytű is lehet. Végül Min Soo kompromisszumos megoldást választott. Amerikai nevet adott a fiának, amelyet egy koreai személynév követett, majd a családnév. Elsőszülöttjét Charles Jae Won Bae-nek nevezte el. A második fiának a Daniel Jae Ho Bae nevet adta.

Végül mindkettőt választotta. Koreait és amerikait. Amerikait és koreait.

Így tudni fogják, honnan származnak.

Így tudni fogják, hová tartanak.

natasha

Elkéstem. Belépek a váróterembe, és a recepciós felé indulok. A fejét csóválja, mintha előre látta volna a dolgot. Itt mindenki mindent előre lát, és nem igazán érdekli őket, ha valakinek új ez az egész.

– Fel kell hívnia a bevándorlási hivatal központi vonalát, és új időpontot kell kérnie.

– Arra nincs időm – tiltakozom. Beszélek neki Irene-ról, a biztonsági őrről és a furcsaságáról. Ő vállat von, és maga elé mered. El vagyok bocsátva. Máskor talán engedelmeskednék.

– Kérem, hívja fel! Szóljon Karen Whitney-nek. Ő mondta, hogy jöjjek vissza.

– Az időpontja nyolc órára szól, most nyolc óra öt van. Már egy másik pályázóval foglalkozik.

– Kérem. Nem az én hibám, hogy késtem. Ő mondta…

A nő arca megkeményedik. Mindegy, mit mondok, nem fogja meghatni.

– Ms. Whitney már egy másik pályázóval van – ismétli, mintha nem angol lenne az anyanyelvem.

– Hívja fel! – követelem. A hangom hangos, hisztérikus. Az összes többi pályázó engem néz, még azok is, akik nem tudnak angolul. A kétségbeesést minden nyelven megértik.

A recepciós az ajtónál álló biztonsági őr felé bólint. Mielőtt az őr odaérne hozzám, a tárgyalókhoz vezető ajtó kinyílik. Egy nagyon magas és sovány, sötét bőrű férfi int nekem.

– Minden rendben, Mary. Majd én elintézem.

Gyorsan belépek az ajtón, mielőtt meggondolná magát. A férfi nem néz rám, megfordul, és elindul a folyosókon. Némán lépdelünk, végül Karen Whitney irodája előtt állunk meg.

– Várjon itt – szól oda nekem, és bemegy. Csak néhány másodpercet tölt odabent, és amikor visszatért, piros mappa van a kezében… az enyém.

Újabb folyosón sétálunk végig, míg elérünk az irodájához.

– Lester Barnes vagyok – mutatkozik be. – Foglaljon helyet.

– Már voltam… – kezdem, de felemeli a kezét, hogy elhallgattasson.

– Minden, amit tudnom kell, benne van ebben a mappában. – Felcsippenti a mappa sarkát, és megrázza felém. – Tegye meg magának azt a szívességet, hogy csendben marad, amíg elolvasom.

Az íróasztala olyan rendezett, hogy látszik, büszke rá. Hozzáillő, ezüstszínű íróasztalkészlete van: tolltartó, tálcák a bejövő és kimenő üzeneteknek, sőt még egy névjegykártyatartó is, rajta vésett LRB monogram. Ki használ manapság névjegykártyát? Elveszek egyet, és a zsebembe csúsztatom.

A mögötte lévő szekrény színes gerincű mappák tájképe. Mindegyik mappa valakinek az életét tartalmazza. Vajon a színek jelentése olyan nyilvánvaló, ahogy hiszem? Az enyém visszautasító vörös.

Néhány perc múlva a férfi felnéz.

– Miért van itt?

– Karen… Ms. Whitney mondta, hogy jöjjek vissza. Nagyon kedves volt hozzám. Azt mondta, talán lehet tenni valamit.

– Karen új itt – mondja a férfi, mintha ezzel megmagyarázna valamit, de nem tudom, hogy mit. – A családja legutóbbi fellebbezését elutasították. A kitoloncolás jogerőre emelkedett, Ms. Kingsley. Magának és a családjának ma este tízkor el kell hagynia az országot.

Behajtja a mappát, és felém tolja a papír zsebkendős dobozt, könnyekre számítva. De nem vagyok az a sírós fajta.

Nem sírtam, amikor az apám először szólt a kitoloncolási határozatról, sem akkor, amikor a fellebbezéseinket sorra elutasították.

Nem sírtam, amikor a múlt télen kiderült, hogy Rob, a volt fiúm megcsalt.

Még tegnap sem sírtam, amikor Bevvel hivatalosan elbúcsúztunk egymástól. Mindketten hónapok óta tudtuk, hogy ez bekövetkezik. Nem sírtam, de… akkor sem volt könnyű. Bev eljött volna ma velem, de a családjával Kaliforniába utaztak, hogy megnézzék a Berkeley-t meg más nagy állami egyetemeket.

– Lehet, hogy még itt leszel, amikor visszajövünk – bizakodott a tizenhetedik ölelésünk után. – Talán minden rendbe jön.

Bev mindig reménytelenül optimista, még a legrosszabb kilátások közt is. Ő az a fajta lány, aki lottószelvényt vesz. Én az a fajta vagyok, aki kineveti azokat, akik lottóra költik a pénzüket.

Szóval biztos, hogy nem fogok most sírva fakadni. Felállok, összeszedem a holmimat, és az ajtó felé indulok. Minden erőmre szükségem van, hogy továbbra se sírjak. A fejemben hallom az anyám hangját.

Ne hagyd, hogy a büszkeséged legyőzzön, Tasha.

Visszafordulok.

– Szóval semmit sem tud tenni, hogy segítsen? Valóban el kell hagynom az országot? – kérdeztem, de olyan halkan, hogy magam is alig hallom.

Mr. Barnesnak nincs gond a hallásával. Benne van a munkaköri leírásában, hogy meghallja a halk, kétségbeesett hangokat. Ujjai a csukott mappán dobolnak.

– Az apja ittas vezetése…

– Ez az ő gondja. Miért nekem kell fizetnem az ő vétkéért?

Az apám. Az egyéjszakás hírnevének ittas vezetés lett a következménye, ez vezetett oda, hogy felfedeztek minket, minek következtében el fogom veszíteni az egyetlen helyet, amelyet otthonomnak nevezek.

– Akkor is illegálisan tartózkodik itt – folytatja Mr. Barnes, de a hangja nem olyan kemény, mint korábban.

Bólintok, de nem mondok semmit, mert tudom, ha megszólalok, tényleg sírva fakadok. Felteszem a fejhallgatót, és ismét az ajtó felé indulok.

– Voltam az országában… Jamaicában – mondja Mr. Barnes, és mosolyog az emléken. – Jól éreztem ott magam. Minden irie. Jó lesz ott magának.

A pszichológusok azt mondják, ne fojtsuk el az érzéseinket, mert a végén kirobbannak. Nem tévednek. Hónapok óta haragszom. Úgy érzem, mintha az idők kezdete óta haragudnék. Haragszom az apámra. Haragszom Robra, aki épp a múlt héten jött oda hozzám azzal, a történtek ellenére – azaz annak ellenére, hogy megcsalt – is tudnunk kellene barátoknak maradni.

Még Bev sem menekült meg a haragomtól. Egész ősszel azon agonizált, hová adja be a jelentkezését attól függően, hogy Derrick, a fiúja hová jelentkezik. Mindig azt számolgatta, mennyi az időeltolódás a különböző egyetemek közt. Szerinted működnek a távkapcsolatok? – kérdezgette szinte naponta. Amikor legutóbb megkérdezte, közöltem vele, hogy talán nem kellene az egész jövőjét a mostani, középiskolás fiújára alapoznia. Nem túlzottan tetszett neki. Bev azt hiszi, örökké együtt lesznek. Szerintem legfeljebb az érettségiig húzzák. Esetleg még a nyáron kitart a kapcsolatuk. Hetekig én írtam a fizikaleckéjét, hogy kiengeszteljem.

Erre most egy férfi, aki valószínűleg egy hétnél nem töltött többet Jamaicában, azt mondja nekem, hogy minden irie lesz.

Leveszem a fejhallgatót.

– Hol volt? – kérdezem.

– Negrilben – feleli. – Nagy szép hely.

– Elhagyta a szálloda területét?

– El akartam, de a…

– De a felesége nem engedte, mert félt, ugye? Az útikalauz azt tanácsolta, hogy maradjanak inkább az üdülőtelep területén.

Ismét leülök. Mr. Barnes az összekulcsolt kezén pihenteti az állát. A beszélgetésünk kezdete óta most először nem az ő kezében van az irányítás.

– A biztonsága miatt aggódott? – kérdezem, és a biztonság szóhoz idézőjelet rajzolok a levegőbe, mintha nem amiatt kellene igazán aggódni. – Vagy csak nem akarta azzal elrontani a hangulatát, hogy látja, milyen szegény ott mindenki. – Az elfojtott harag, amely mostanra mázsás kolonccá hízott a hasamban, a torkomba ugrik. – Bob Marley-t hallgatott, a pincér szerzett magának egy kis füvet, valaki megmondta az irie jelentését, és most azt hiszi, tud valamit. Látott egy tiki bárt, a tengerpartot meg a hotelszobáját. Ez nem az ország. Ez csak az üdülőtelep.

Felemeli a kezét, mintha védekezni akarna, mintha vissza akarná lökni hozzám a szavakat a levegőn át.

Igen, szörnyen viselkedem.

Nem, nem érdekel.

– Ne mondja, hogy jó lesz ott nekem. Nem ismerem azt a helyet. Nyolcéves korom óta itt élek. Senkit sem ismerek Jamaicában. Nincs jamaicai akcentusom. Nem ismerem az ottani családomat, úgy nem, ahogy a családját ismeri az ember. Ez az utolsó évem a középiskolában. Mi lesz a szalagavatóval, az érettségivel és a barátaimmal? Én is azokon az ostobaságokon akarok aggódni, mint ők. Már a jelentkezési lapomat is elkezdtem összeállítani a Brooklynra. Az anyám két évig kuporgatott, hogy Floridába utazhasson, és „jó” társadalombiztosítási kártyát vegyen nekem. Egy „jó” kártyát, amelyen valós lopott számok vannak, nem hamisak. A férfi, aki eladta neki, azt mondta, hogy az olcsóbb kártyák, amelyeken hamis számok vannak, nem mennek át a háttérellenőrzéseken és a felvételiken. A kártyával folyamodhatok pénzügyi támogatásért. Ha sikerül elnyernem egy ösztöndíjat a segéllyel együtt, akár a SUNY Binghamptont vagy más állami iskolát is megengedhetek magamnak. És mi lesz az egyetemmel? – folytattam, most már sírva. Nem tudtam megálljt parancsolni a könnyeimnek, oly régen vártak már arra, hogy előtörhessenek.

Mr. Barnes közelebb csúsztatja hozzám a papírzsepis dobozt. Hatot-hetet elveszek, elhasználom, és újabb hatot-hetet veszek ki a dobozból. Aztán összeszedem a holmimat.

– Van fogalma arról, milyen érzés sehová sem tartozni?

A hangom megint alig hallható, és ő ismét meghallja.

Az ajtóhoz megyek, a kezem már a kilincsen, amikor megszólal.

– Ms. Kingsley, várjon.

irie

A szó etimológiája

Talán hallottátok már az irie szót. Talán jártatok már Jamaicában, és tudjátok, hogy vannak gyökerei a jamaicai kreol nyelvben. Vagy talán azt is tudjátok, hogy más gyökerei is vannak, méghozzá a rasztafári vallásban. Bob Marley, a híres reggae-énekes is rasztafári volt, és a zenéjével elterjesztette a rasztát Jamaica partjain túl. Szóval lehetséges, hogy amikor meghalljátok a szót, úgy érzitek, bepillantást nyertetek a vallás történelmébe.

Talán tudjátok, hogy a rasztafári a három ábrahámi vallás – a kereszténység, az iszlám és a zsidó vallás – kis hajtása. Nyilván azt is tudjátok, hogy az ábrahámi vallások monoteisták, és Ábrahám különböző inkarnációi köré összpontosulnak. Talán a harmincas évek Jamaicájának visszhangját halljátok a szóban, ebben az időben alapították a mozgalmat. Vagy talán a spirituális vezetőjének a visszhangját halljátok benne, I. Hailé Szelasszié császárét, aki 1930 és 1974 között uralkodott Etiópiában.

Tehát, ha meghalljátok a szót, halljátok az eredeti spirituális jelentését is. Minden rendben van közted és az istened közt, tehát közted és a világ közt. Irie-nek lenni azt jelenti, hogy egy emelkedett és megelégedetté tevő spirituális helyen vagy. Ebből a szóból magának a vallásnak a felfedezése csendül ki.

De az is lehetséges, hogy nem ismeritek a történelmet.

Semmit sem tudtok Istenről, a szellemiségről vagy a nyelvről. Csak a szó mai, köznyelvi jelentését ismeritek, ami a szótárakban szerepel. Irie annyit tesz, jól van, rendben.

Előfordul, hogy kikeresitek a szót a szótárból, és azt látjátok, hogy némely meghatározás mellé azt írták: régies, elavult. Natasha gyakran eltűnődik azon, hogyan lehet ilyen változékony a nyelv. Kezdetben jelent valamit egy szó, aztán lesz belőle valami egészen más jelentésű. A túlzott használattól lenne, vagy túlzott egyszerűsítéstől? Mint ahogy az irie-t is tanítják a jamaicai üdülőkbe érkező turistáknak? Vagy a szó téves használatából, ahogy az utóbbi időben Natasha apja is teszi?

A kitoloncolásról szóló határozat megérkezése előtt Natasha apja jamaicai akcentussal beszélt, jamaicai szlenget használt. Most, hogy vissza kell térniük, új szavakat használ, mint a turista, aki a nyelvet tanulmányozza a külföldi útja előtt. Minden irie, öregem, mondja az élelmiszerbolt pénztárosának, amikor az felteszi a szokásos Hogy van? kérdést. Irie, mondja a leveleket beadó postásnak, aki ugyanazt kérdezi, mint a pénztáros. A mosolya túl széles. A kezét a zsebébe süllyeszti, a vállát hátrafeszíti, és úgy tesz, mintha a világ több ajándékkal árasztotta volna el, mint amennyit képes normális viszonyok közt elfogadni. Az egész viselkedése annyira hamis, hogy Natasha biztosra veszi, mindenki átlát rajta, de nem. Néhány pillanatra ők is jobb kedvre derülnek, mintha a férfi nyilvánvaló jó szerencséjéből rájuk is átragadna egy kicsi.

A szavaknak inkább úgy kellene viselkedniük, mint a mértékegységeknek, gondolja Natasha. Egy méter az egy méter, és kész. Nem lenne szabad megengedni a szavaknak, hogy megváltoztassák a jelentésüket. Ki dönti el, hogy megváltozott a jelentés? És mikor? Van köztes időszak, amikor a szó mindkét dolgot jelenti? Vagy egy olyan időszak, amikor semmit sem jelent?

Natasha tisztában van vele, hogy ha el kell hagynia Amerikát, az összes baráti kapcsolata el fog kopni. Még a Bevvel való barátsága is. Persze az elején biztosan megpróbálnak majd kapcsolatban maradni, de az nem ugyanolyan lesz, mintha mindennap látnák egymást. Nem lesz dupla randi a szalagavatón. Nem ünneplik meg az értesítést, ha felvették őket, és nem sírnak együtt az elutasító leveleken. Nem lesznek jópofa végzős képek. Helyette múlik az idő, és a köztük lévő távolság napról napra távolibbnak tűnik. Bev Amerikában lesz, és amerikai dolgokat művel. Natasha Jamaicában lesz, és idegennek fogja érezni magát a saját szülőhazájában.

Mennyi időbe kerül majd, hogy a barátnője elfelejtse? Mennyi időbe, hogy jamaicai akcentussal kezdjen beszélni? Mennyi idő alatt felejti el azt, hogy valaha is Amerikában élt?

Egy nap, valamikor a jövőben az irie jelentése továbblép, és ő is csak egy újabb szó lesz a régies és elavult szavak hosszú listáján. Minden irie? – kérdezi majd valaki tökéletes amerikai akcentussal. Minden irie, feleled majd, úgy értve, hogy minden oké, de igazából nincs kedved beszélni róla. Egyikőtök sem fog semmit tudni Ábrahámról, a rasztafáriról vagy a jamaicai dialektusról. A szó teljességgel történelemmentes lesz.

daniel

A szülői elvárások és csalódottság örvényének csapdájába esett helyi tini nem reméli, hogy megmentik.

Az a jó abban, ha valakinek túlteljesítő seggfej bátyja van, hogy nincs rajta akkora nyomás. Charlie akár két fiúnak is mindig elég jó volt. Most, hogy mégsem annyira tökéletes, minden nyomás rám nehezedik.

Íme, egy párbeszéd, amely (nagyjából) egy egész három tized milliárdszor hangzott el, amióta Charlie itthon van:

Anyu: A jegyeid még mindig jók?

Én: Aha.

Anyu: Biológia?

Én: Aha.

Anyu: Mi van a matekkal? Nem szereted a matekot.

Én: Tudom, hogy nem szeretem a matekot.

Anyu: De a jegyeid még mindig jók?

Én: Még mindig négyesek.

Anyu: Miért nem ötösök már? Aigo{1}. Ideje, hogy megkomolyodj. Nem vagy már kisfiú.

Ma lesz a felvételi előbeszélgetésem egy yale-es öregdiákkal.

A Yale a második legjobb egyetem, de most az egyszer a sarkamra álltam, és nem voltam hajlandó a legjobb egyetemre (Harvard) jelentkezni. A gondolat, hogy Charlie öccse legyek egy másik iskolában, túl drasztikusnak tűnt. Különben is, ki tudja, felvennének-e a Harvardra azok után, hogy Charlie-t felfüggesztették?

A konyhában vagyunk anyuval. A felvételi előbeszélgetés miatt anyu fagyasztott mandut (galuskát) olvaszt ki a kedvemért. Mandu előtti étvágygerjesztőnek Cap’n Crunchot (az emberiség által ismert legjobb gabonapehely) eszegetek, és a Moleskine noteszembe írogatok. Verset írok, amely a szívfájdalomról szól. Egy örökkévalóság óta dolgozom rajta (nagyjából). Az a gond, hogy még sohasem törték össze a szívemet, így nehezen haladok.

Luxusnak tűnik, hogy a konyhaasztalnál írhatok. Nem tehetném, ha az apám itt lenne. Hangosan ugyan nem ítéli el a versírási hajlamaimat, de csak úgy árad belőle a helytelenítés.

Anyu a szokásos párbeszédünk egy másik változatával szakítja meg az evésem és írásom. Átevickélek rajta, teli szájjal hozzátéve a magam „ahá”-it, amikor hirtelen változtat a forgatókönyvön. A „Nem vagy már kisfiú” helyett azt mondja: – Ne légy olyan, mint a bátyád.

Koreaiul mondja. A nyomaték kedvéért. És Istennek, a Sorsnak, vagy pusztán a Rohadt Szerencsének köszönhetően Charlie pont időben sétál be a konyhába, hogy hallja. Megáll a számban a falat.

Ha valaki kívülről látja a jelenetet, azt hiheti, minden rendben. Egy anya reggelit készít a két fiának. Az egyik fiú az asztalnál gabonapelyhet rágcsál (tej nélkül). A másik balról lép színre. Ő is reggelizni készül.

De valójában nem ez történik. Anyu elpirul, annyira szégyelli magát, hogy Charlie meghallotta, amit mondott. Halványan ugyan, de a pír ott van az arcán. Mandut kínál neki, bár Charlie gyűlöli, és középiskolás kora óta nem hajlandó megenni a koreai ételeket.

És Charlie? Ő színlel. Úgy tesz, mintha nem értené a koreait. Úgy tesz, mintha nem hallotta volna, hogy anyu galuskával kínálja. Úgy tesz, mintha én nem is léteznék.

Majdnem sikerül becsapnia, de akkor meglátom az ökölbe szorított kezét, amely mindent elárul. Hallotta és megértette. Anyu nevezhette volna szánalmas hülyének, béna, fatökű palinak, de még az is jobb lett volna, mint hogy azt mondta, ne legyek olyan, mint ő. Az egész életem az ellenkezőjéről szólt eddig. Miért nem hasonlítasz jobban a bátyádra? A szerencse ilyetén pálfordulása egyikünknek sem jó.

Charlie kivesz egy poharat a konyhaszekrényből, és csapvízzel tölti meg. Csak azért iszik csapvizet, hogy bosszantsa anyut. Anyu már nyitja a száját a szokásos „Ne azt, tisztított vizet igyál”-ra, de aztán be is csukja. Charlie három gyors korttyal megissza a vizet, és a poharat elmosatlanul visszateszi a konyhaszekrénybe. A szekrényajtót nyitva hagyja.

– Umma, adj neki időt – mondom anyunak, miután Charlie kimegy. Haragszom rá és érte. A szüleim könyörtelenek, ha kritizálásról van szó. El tudom képzelni, milyen szívás lehet a bátyámnak egész nap a boltban lenni apával. Fogadok, hogy az apám folyamatosan szidja, amikor éppen nincs vevő. Amikor aztán belép valaki, újra felölti a vásárlóknak szóló mosolyát, megválaszolja a dúsabb hajra, a teafaolaj és a vegyi anyagoktól tönkrement haj kezelésére vonatkozó kérdéseiket. (A szüleimnek drogériájuk van, amelyik fekete haj ápolására szolgáló cikkeket árul. A neve: Feketehaj-ápolás.)

Anyu felnyitja a párolókosár tetejét, hogy megnézze a mandut. A gőz belepi a szemüvegét. Amikor még kisfiú voltam, ezen mindig nagyot nevettem, ő meg hagyta, hogy a gőz minél jobban belepje a lencséket, és úgy tett, mintha nem látna. Most csak leveszi a szemüveget, és megtörli egy konyharuhával.

– Mi történt a bátyáddal? Miért vallott kudarcot? Sohasem vall kudarcot.

A szemüvege nélkül fiatalabbnak, csinosabbnak látszik. Furcsa, ha az anyádat csinosnak találod? Lehetséges. Biztosra veszem, hogy Charlie-nak sohasem jut ilyesmi az eszébe. Az összes barátnője (mind a hat) nagyon aranyos, kicsit dundi, szőke hajú és kék szemű fehér lány volt.

Nem igaz, hazudok. Volt egy lány, Agatha. Charlie utolsó középiskolás barátnője, mielőtt egyetemre ment.

Neki zöld szeme volt.

Anyu visszateszi a szemüveget, és vár, mintha tudnék válaszolni a kérdésére. Gyűlöli, ha nem tudja, hogy mi következik. A bizonytalanság az ellensége. Azt hiszem, ez attól lehet, hogy szegénynek nőtt fel Dél-Koreában.

– Sohasem bukik el. Valami történt.

Ettől még dühösebb vagyok. Talán semmi sem történt Charlesszal. Talán csak azért bukott el, mert nem tetszett neki, amit tanult. Talán nem tudja, mit akar. Talán csak megváltozott.

De nálunk, otthon tilos megváltozni. Orvossá kell lennünk, és erről az útról semmi sem téríthet le.

– Túl könnyű nektek itt az élet, fiúk. Amerika puhává tesz titeket.

Ha annyi agysejtem lenne, ahányszor ezt hallottam, kész zseni lennék.

– Itt születtünk, anyu. Mindig is puhák voltunk.

Gúnyosan felnevet.

– Mi van az interjúval? Készen állsz? – Tetőtől talpig végigmér, és úgy találja, hogy nem. – Vágasd le előtte a hajad.

Hónapok óta próbál rávenni, hogy szabaduljak meg a rövid lófaroktól. Olyan hangot hallatok, amely egyaránt lehet beleegyezés vagy tiltakozás. Elém teszi a