Az Olvasónak!

Köszönöm, hogy a könyv megvásárlásával elősegíted, hogy újabb regények kerüljenek kiadásra, újabb írói álmok válhassanak valóra.

A regény cselekménye kitalált történeten alapul.

A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

A FEKETE története

Copyright © 2025, Col O. Broox

© Col O. Broox, 2025

colobroox@gmail.com

www.colobroox.com

Borítóképet szerkesztette: Nagy Ferenc

Illusztrátor: Simonné Cseke Petra

Szerkesztő: Wágner Szilárd

Korrektor: Jakab Anita

E-könyvet készítette: Stílus és Technika

Minden jog fenntartva.

A könyvből a jogtulajdonos engedélye nélkül sem részleteket, sem az egész könyvet semmilyen formában nem lehet sokszorosítani, másolni, terjeszteni. Ideértve az elektronikus vagy mechanikus módon, a nyilvános előadást, a hangoskönyvet, a televízió- és rádióadást, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, információrögzítés vagy az átdolgozás bármely formáját az 1999. évi LXXVI. szerzői jogról szóló törvény alapján.

ISBN 978-615-6748-34-8 (epub)

ISBN 978-615-6748-35-5 (mobi)

Előszó

Fekete a halál színe, az élet elkerülhetetlen lezárásáé.

A szín, mely a sötétséget uralja. Hatása mindaddig félelmet keltő és könyörtelen, míg az első fény ki nem gyullad. Uralkodó, domináns és nyughatatlan, ezáltal az utunk, így döntéseink szerves része. Kegyetlen igazság, de kontrasztja nélkül csak félemberek vagyunk.

Hiányában Handel Passacagliájának zongoraszólója disszonáns, a yin térdre rogy, mi, emberek, pedig elveszítjük józan ítélőképességünket.

Keresetlen szavak talán, de annál elgondolkodtatóbb, hogy élet nincs halál nélkül, és ez fordítva is igaz.

Ajánlom:

Anyáknak és apáknak

1.

Introductions

Bevezetés

Kora reggel mennydörgésre ébredtem, de miközben a kinti világban épp harcot vívtak egymással a földi elemek, addig bennem a nyugalom és béke érzete áramlott szét, melyet egy jóleső sóhajjal kísértem. Már jó ideje megtanultam értékelni az ilyen komoran kezdődő őszi reggeleket, amikor a felkelő nap fénye épp csak pislákol az égboltot fedő felhőréteg mögött, s minden szürkeség ellenére reménnyel fordultam a rám váró huszonnégy óra elé, hiszen nagy nap ez a mai.

November tizedike van – állapítottam meg magamban –, miközben az iPhone készülékemre pillantottam, ami a fekete színű, helyenként már repedezett bőrbevonatú naplómon hevert az éjjeliszekrényem káoszában. Tizedike van, és ez a dátum igencsak kedves számomra, hiszen Cerberus ma lett harmincéves. Saját szavaival élve, sírásával megtörte az éjszaka harmonikus csendjét, s mi sem változott jellemében három hosszú évtized alatt.

A reggeli rutinomat csendesen hajtottam végre, egyetlen kedves cél által vezérelve, hogy Anna az ágyban ne keljen fel. Hideg vasárnap van, a hét egyetlen dicső napja, amikor, ha csak pár perccel is, de tovább alhat a szokásosnál. Csak az érti, akinek ez nem természetes, hogy milyen sokat is jelent egy napkezdés, és mennyire sokat az a pár perc pihenés, amíg el nem indul a monotonitást jelentő cselekedetek sorozata. Gyógyszer, kávé, reggeli, majd a kutyák sétáltatása. Volt szerencsém megismerni minden rutinját, élveztem az arckifejezések kavalkádját a forró vágyakozástól a hideg nemtetszésig, s szerettem minden szótlan pillacsapását a közel huszonhárom együtt töltött év alatt.

Oh, mily bolond voltam az első találkozásunkkor, és mily megbotránkoztatóan ostoba! Talán egy szemtelenül botor szamár, ha illik ilyen jelzővel illetnem magam, vagy még annál is rosszabb? Ki tudja? A lényeg az, hogy balgaságom már a múlt homályába vész, és szerencsémre a jelenben nem számít az akkori énem, csakis az, hogy emlékszem rá.

Halkan lépdeltem lefelé az emeletről földszintre vezető lépcső famintás fokain, majd alig hallhatóan összepakoltam az orvosi táskámba a legfontosabbakat, amire szükségem lehet egy időjárási frontokkal teli hétvégi ügyelethez. Nem, egyáltalán nem arról a régi, szinte bőröndszerű, barna bőrből készült kézitáskára gondolok, mint amilyeneket a rendszerváltás előtti évtizedekben hordoztak magukkal a jól szabott ruhát viselő orvosok, hanem a laptoptáskámra céloztam, amibe többek között a két iPhone töltő hever, amik darabonként legalább 2-3 helyen vannak megragasztva szigszalaggal. E képzeletbeli kép alapján talán nem nagy meglepetés, ha elárulom, hogy magyar vagyok és az események Magyarországon játszódnak.

Visszatérve a néha üzemképes, néha meg nem működő telefontöltőkre, nem csak ők jártak pórul a táskámban töltött idő alatt, hisz állapotukban sehol sincsenek az összevissza gyűrt sarkú orvosi receptekhez képest, amik fölött a vadiúj orvosi pecsétem díszeleg. Most kéket választottam, ugyanis erre a kis időre, amíg újra le nem ejtem az ambulancia kőkemény padlójára, vagy rohanás közben ki nem esik a zsebemből, hogy lendületesen végigguruljon a kórházi lépcsőfokokon, teljesen mindegy, hogy milyen színű, mert fél év múlva úgyis újat kell majd vennem. Hol van már az az idő, amikor az orvosi pecsétemet úgy őriztem, mint a hímes tojást? Akkoriban azt hittem, egy ilyen tárgy gazdájának lenni kiváltság. Ma már tudom, hogy tévedtem ezzel kapcsolatban. Nem kiváltság, hanem felelősség. Ahol ez a pecsét együtt szerepel az aláírásommal, az azt jelenti, hogy jelen voltam akkor, amikor az adott dokumentum készült. Ami történetesen nem azt jelenti, hogy hip, hip, hurrá alibi nekem. Korántsem. Ez kérem szépen bizonyíték, ellenem.

Sebtében rápakoltam a laptopom és a féltve őrzött naplóm az átláthatatlan zűrzavar tetejére és gyorsan összehúztam a táska oldalán lévő cipzárakat. Mikor végre a kávéfőző irányába fordultam, a konyhaasztalon hagyott telefonom már villogni kezdett, ami nem mást jelzett nekem, minthogy hűséges kutyám megérkezett értem. A mobilomat a zsebembe raktam, majd ezután a fekete bőrkabátomba bújtam, és rögvest eleget tettem a korábbi fényjelzés jelentésének, kinyitottam a házunk bejárati ajtaját. Pár némán suhanó másodperccel később becsuktam magam mögött az álomvilágot és vonakodva átléptem a valóságba.

2.

Cerberus

Háromfejű kutya, ami oly hatalmas volt, hogy egy egész birodalom kapuját őrizte hűséggel.

Az Alvilág kapuját.

A kinti világ komor volt és szürke, melyen az eső csak erősítette a ráncokat. Az autóból, melynek fénye sárgán világított, napjainkra jellemző populáris zene szólt, mely vén fejemre úgy hatott, mint egy keserű eszpresszó egy könnyed, nyári lángos után.

– Jó reggelt kívánok! – köszöntött hangosan Tomi, miközben kajánul vigyorgott azon, miként ázok bőrré azon a pár méteren, amit a zivatarban voltam kénytelen megtenni a bejárati ajtó és a lepukkant, kétszemélyes, fekete BMW-jének ajtaja között.

– Állhattál volna közelebb is! – ripakodtam ifjú kollégámra, miközben becsaptam a rozoga kocsija ajtaját, de ő mit sem törődve kritikámmal olyan hévvel nyomott a gázpedálra, mintha valami szenzációsnak ígérkező buliba igyekeznénk.

– Látom, jó kedved van Főni! – kacsintott felém.

– Cerberus! – dörrentem rá oktató jelleggel.

– Rendben, rendben, megígérem, hogy a következő huszonnégy órában nem szólítalak így! – tartotta meg jókedvét a szidalmazásom ellenére is. – Hogy vagy?

– Hogy lennék? Úgy eláztam, hogy a tököm is vizes lett – nevettem fel hangosan.

– Az semmi – legyintett két sebességváltás között Cerberus. – Ha látnád azokat a vénasszonyokat, akik hajnalok hajnalán azért állnak a buszmegállóban, hogy övék legyen a legelső kenyér, amit a pék kisütött vasárnap hajnalban. Hozzájuk képest te a Szahara vagy!

– Mit tettél, te pokolfajzat? – néztem kérdőn a sofőrömre, de jellemét ismerve nem sok jóra számítottam.

– Tudod, hogy nemsokára itt a húsvét – dicsekedett tettével hűséges kutyám. – Alig négy-öt hónap és feltámad Krisztus.

– Felcsaptad rájuk az esővizet? – kacagtam el magam.

– Nehogy elhervadjanak! Tudod, hogy én nagyon a szívemre venném, ha ezen múlna az örök fiatalságuk.

– Vezess inkább és tekerj a rádión! – utasítottam rendre az utazótársam, miközben legbelül élveztem a beszélgetést.

Cerberus, azaz Tomi, ha lehet így fogalmazni, a legkedvencebb munkatársam volt. Amikor legelőször mellém osztották, egy viccelődő, tudatlan srácnak gondoltam, aki annyira lazán veszi az életet, hogy az már irritálóan hatott rám. Kétségeket ébresztett bennem, hogy vajon egy olyan szeleburdi személyiség, mint ő, megállhatja-e valaha a helyét egy olyan komoly szakmában, mint a szülészet-nőgyógyászat? Szemben a vele egyszerre kezdő orvosokkal, rajta semmi félelem nem érződött, nem rettegett a kihívástól, és olybá tűnt, hogy egy icipicit sem izgatta, ki mit gondol róla, holott akkor még csak az első napját töltötte a lehető legszigorúbb mentor mellett. Mellettem.

Bármit magyaráztam, mutattam neki, semmit sem rögzített, nem jegyzetelt. Egyetlen toll sem volt nála. Száznál is többnek tűnő orvoslásban eltöltött év alatt ez már főbenjáró bűnnek számított. Míg Cerberus csak vigyorgott és nézelődött mindenfelé és mindenkire, addig a többi frissen lediplomázott rezidens szorgalmasan írogatta a bonyolultabbnál-bonyolultabb latin kifejezéseket. Ezeket másnapra be kellett magolniuk azon nemes célból, hogy megírhassák életük első gyermekágyas zárójelentését a gépen lakó, húsz éve változatlan sablonból. (Tudományos tény, hogy ehhez a művelethez semmilyen orvosi tudásra nincs szükség, itt a pozícióharc a lényeg és a törtetés mértéke, ugyanis korántsem mindegy, kinek a pecsétje és neve kerül rá egy zárójelentésre azok közül, akik újonnan érkeznek egy már kiforrott csapatba. A liberalizmus nálunk elérte az elfogadást, mi mindenkit elfogadunk, de az, hogy ki lesz jó orvos, a kitartásról, az elköteleződésről, a tehetségről, de mindenekelőtt az alázatról szól.)

Mialatt társai komolyan vették az éppen adódó porcica méretű feladatot, és egymással versengve kérdeztek mindenfélét tőlem majd a többi mentortól, ezalatt Cerberus a szülésznőkkel kacarászott a nővérpultnak dőlve és teljesen más utakat járt be ugyanazon cél által vezérelve. Nem volt egy kosárlabdázó alkat, de elég magas volt ahhoz, hogy a körülötte lévők emeljenek miatta az orrukon pár szöget felfelé, és az is igencsak szembetűnő volt, hogy kifejezetten szimmetrikus az arca, emiatt még fiatalabbnak tűnt, mint a valódi életkora. (Itt mindenki nyugodjon le, Cerberus nem vámpír.)

Már kora reggel, a bemutatkozásnál feltűnt, hogy nem visel orvosi köpenyt, csak a jól szabott sötétkék medikus szettet húzta magára, ami még az egyetemről maradhatott a gardróbjában, és aminek felsőjének zsebén egy mágneses kitűző hívta fel a figyelmünket nevére és rangjára: Dr. Kovács Tamás.

Az ifjú orvostitánok bemutatkozása már-már rituális szokássá vált kórházunkban. Igaz, mi ezt a korszakot az első tégla lerakásától számítottuk és nem Jézus születésétől, de bocsássátok meg nekem, hogy korszakként merem jellemezni, hiszen ez a bizonyos száz év igencsak nagy hatással volt városunk életére és legfőképp annak lakosainak sorsára. Az új orvoskollégák bemutatására a reggeli, mindennap nyolckor kezdődő megbeszélés során, az annak helyszínéül szolgáló „iroda” helyiségben került sor, aminek a közepén egy hatalmas, fából készült ovális asztal állt. Ekörül ültek az öreg főorvosok, olyan méltóságok, akik már korán, a megbeszélés előtt fél órával elfoglalták helyeiket a kihalási alapon megérdemelt pozícióban. Ez kérem szépen nem vicc, bármilyen régimódi is a hagyomány. Pontosan a mikéntje és a miértje miatt maradhatott fent az elmúlt évszázadban ez a tradíció. Az orvosi hierarchia valahogy a következőképp alakul nálunk: az ovális asztal egyik végén ül az osztályvezető főorvos, aki nem feltétlen a legidősebb, és ezáltal nem is a legtapasztaltabb, viszont minden téren kielégítően végzi a munkáját, idesorolva műtős szakmai munkáját, a tudományos életben való folyamatos és megingathatatlan részvételt (cikkek publikálása, előadások tartása mind az egyetemeken, mind kongresszusokon), a politikai érdekképviselet stabil figurájának szerepjátszását, azaz ő a szakma rendíthetetlen ólomkatonája. Vele szemben, az asztal túlsó végén ül a helyettese, aki akkor is ott van, amikor az osztályvezető pihen. Ez a pozíció a legpocsékabb mind közül. Hatalma a helyettesnek még nincs, de felelőssége annál inkább. Ugyanazt a kupac ürüléket lapátolja, mint az osztályvezető, csak dicséret nem jár érte, sem több pénz, viszont annál fájdalmasabb és kimerítőbb tapasztalat. Na ez a szánalomhalmaz voltam én akkor, amikor Cerberus megérkezett közénk.

Az asztal két hosszú oldalán ültek a hatvan és a halál közöttiek, majd mögöttük körben, a második sorban, a futottak még kategória: adjunktusok, szakorvosok, szakorvosjelöltek, rezidensek és medikusok. Ha valaki nyugdíjba ment a főasztaltól (ez kifejezetten ritkán fordult elő, mert ebben a szakmában a főorvosok holtukig dolgoznak), akkor az ő helyére beülhetett a rangban következő a hátsó sorból. Ha ez épp az a hely volt, ahova kora reggel, a nyolcórai megbeszélésen besütött a nap, akkor az az a hely volt. Nem lehetett rajta változtatni sosem. Ha harminc éven keresztül hunyorogsz a nap sugarainak ablakon át betükröző szöge miatt, akkor harminc éven keresztül hunyorogsz. Itt nem volt helycsere, ahogyan redőny sem! A közel húsz évemben volt szerencsém megismerni a kollégáimat, és amíg egy kapcsolatban abból ismerszik meg a másik jelleme, hogy a bajban miként reagálunk, addig nálunk ehhez elég volt egy megüresedő szék. Ebben a világban, ahol a megfizethetetlen rang az egyéni cél, a dementorok csak ártatlan káposztaőrző kispályások lennének, és a tündérkeresztanyák varázspálcája is csak arra lenne elegendő, hogy langymelegre felhevítse az esti kakaót.

Ebbe a néha harmonikusnak mondható, de leginkább alávaló módon feszült légkörbe sorakozott fel egy párásabb szeptemberi napon a négy új rezidensünk, melyek közül kettőt azért vettünk fel az osztályra, mert az apja jóban volt az osztályvezetővel, egyet azért, mert annak az apja jóban volt a kórház igazgatójával, egyet meg ki tudja milyen okból. És itt, ezen a ponton kell elszomorítanom minden álmodozó, kapcsolatok nélküli, éppen orvosi egyetemen hallgató jövőbeni kollégát, aki messze került a valóság partvonalától, hogy az igazság a következő: egy magas színvonalú megyei szülészeti osztályra „hozott pontok” alapján biztosan nem lehet bekerülni. Sokan ismerik itthon a Kowalsky meg a Vega népszerű dalát, melynek mind a címe, mind a hangzatos refrénje a következőt hirdeti: lehetetlen az nincs. Aki ezt a mondatot elhiszi és vallja, és ebben valóban hisz, az naiv, mégpedig olyannyira, hogy egy mesevilágban él, miközben a szomszédban háború dúl.

A „hozott pontok” kifejezés valami rosszul összerakott szócsoport, melyet valaki – oda nem illő – kitalált, miszerint létezik egy bizonyos pontrendszer, ami alapján a legkiválóbb tanulókat felveszik a legígéretesebb rezidensi helyekre. Mese. Mese habbal, jó sok habbal. Ez, itt, ahol én dolgozok, az a szülészet-nőgyógyászat és a legmagasabb prioritású intézmény. (Prioritás: a kórházak és klinikák besorolása arra vonatkozóan, hogy milyen a szakmai színvonal és ehhez milyen eszközpark párosul.) Ezeket a nagybetűs tényeket nem azért emelem ki, mert a mi szellentésünk egy jó chilisbab után is vaníliaaromával átitatott és a lecsengése a jázminra emlékeztet, hanem azért, mert ide nem való mindenki. Ide kispajtás, az anatómia ötös és az OTDK első helyezés megdöbbentően, és pokoli fájó módon kevés lesz! (Az anatómia szigorlat az egyik legnehezebben teljesíthető, 3 féléves tantárgy az orvosi egyetemi képzés során, amely megtanítja a jövő orvosainak az emberi test minden apró részletét. Ha egy szigorlónak szerencséje van, még akkor is csak négyest kap. OTDK: Országos Tudományos Diákköri Konferencia – a kimaxolt stréberek viadala.)

Visszatérve korábbi felelősséggel vállalt megjegyzésemre, miszerint a mi osztályunkra nem való mindenki: hány szintje is van a pokolnak Dante szerint? Tíz? Sajátságos véleményem alapján bárki tévedhet, még Dante is, ugyanis tíznél több van, és itt a szülészeten hamar megismeri az ember a tizenegyediket, az egyszerű halandók számára elérhetetlent. Pontosan emiatt vallom azt, hogy ide válogatott emberanyag kell, olyan, aki bírja a meleget, és idővel képes megszeretni azt.

A többiekről alkotott első benyomásomra már nem emlékszem, csak Tomit figyeltem, mert az osztályvezető, hívjuk Történésznek, már a nap legelején leosztotta nekem a kártyalapokat, és kíméletlenül értésemre adta, hogy ha akarom, ha nem, akkor is megkapom mentoráltnak Kovács Tomit. „Ha már fiad nem született, legalább Kovács Feriként érezd magad egy Kovács Tomi mellett apai szerepben” – utasított viccelődve.

Mondanom sem kell, a főnöknek idióta poénjai voltak, de hosszú évek alatt rátermett helyetteseként legalább azt sikerült elérnem nála, hogy nem kellett rajtuk idióta módjára nevetnem.

Történész – ezt a becenevet én aggattam rá, mert a sírba tudott vinni a jellemével. Ő volt az, aki minden műtét előtt, alatt és után csak a történelemről tudott mesélni, beszélni, ódázni és még néha áriázni is.

A bemutatkozás alatt a vénséges főorvosok természetesen az ifjonc doktornőktől kezdtek kérdezgetni, és mivel sokkal, de sokkal fontosabb dolgom volt annál, mintsem szemtanúja legyek a szemet kápráztatóan jóhiszemű kezdők és a dörzsölt kéjencek haláltáncnak, így inkább vizitelni indultam a nőgyógyászati osztályra. (Vizitelés: jól működő osztály esetén a kórtermekben fekvő betegek orvosi vizsgálata a nap legelején.)

A nőgyógyászati osztály egy szinttel fentebb helyezkedett el mint az iroda, így kapkodtam a lépcsőfokokat felfelé, majd hangos robajjal kinyitottam a vasajtót, ami az osztályra vezetett. Szerettem ezt a légkört, és imádtam itt dolgozni. A nővérpult szerintem idősebb volt mint jómagam, a mögötte serénykedő szülésznők pedig még inkább, de kedves mosolyuknál, segítőkész pillantásuknál és friss pogácsát kínáló kezüknél többre nem is vágyhattam akkoriban. Arról nem tehettek, hogy a főnököm egy ganajtúró bogár, mint ahogy arról sem, hogy a nyomtató aznap reggel sem működött, és ha sok időbe tellett is nekem, ezekre az alaptézisekre sikerült magamtól rájönnöm, anélkül hogy bárkit is hibáztassak értük, így lettem az összes szakdolgozó szerint a legjobb fej orvos a házban.

– Jó reggelt Kovács doktor! – üdvözölt a nőgyógyászati osztály vezető szülésznője.

– Most már biztosan jó, Ágika! – kacsintottam rá huncutul.

Ágika néni hatvan felé járt és a szemei körül szarkalábak százai kergetőztek, mégis valahogy azt éreztem, hogy mellettem fiatalabbnak érzi magát.

– Legyen szíves, hagyja abba ezt az udvarolgatást! Én hűséges neje vagyok az uramnak – jelentette ki évek óta ismételt álláspontját, amit a közelben várakozó páciensek bizonyára félre is érthettek volna, ha nem kezd el minden osztályon dolgozó személy egyszerre kacagni.

– Minden nap ugyanaz! – háborodtam fel. – Állandóan kikosaraz! Mit kellene még tennem, hogy a szavaimnak higgyen, ne annak, amit lát?

Játékos kitörésemre a jókedvű hangzavar felerősödött, melyet a liftajtók nyitódása tört meg, majd némított el véglegesen a Főnök megjelenése.

– Feri! – szólított meg a Történész. – Kovács doktort véletlenül lent hagytad az irodában.

– Véletlenül – élcelődtem suttogva, melyre Ágika néni mosolyogni kezdett. – El vagyunk havazva az osztályon.

– Ma a gyermekágyas osztályt viziteld le, azért, hogy mihamarabb bevethessük őket élesben! – fordult sarkán a főnök, majd kivágta a vasajtót, úgy, hogy az egész osztály beleremegett.

Mentségére legyen mondva, az az ajtó semmilyen ÁNTSZ szabálynak nem felelt meg. Régről maradt itt, amikor még sugárveszély miatt ilyen ólommal bélelt ajtókkal látták el a kórházakat. Mondanám, hogy EU-s pénzből volt, de nem. Akkoriban, amikor ezt készítették, még nem volt EU, ahogyan sok minden más sem.

* * *

A rendhagyó gyermekágyas vizit vagy inkább „bemutató” után, amit a rezidenseknek produkáltam, egyből igyekeztem a műtőbe, ahol, ha lehet így fogalmazni, olyan, mintha hazai pályán mozognék. Természetesen a főnökkel operáltam, vagyis a műtéti lapon az szerepelt, hogy a Történész operál, míg én asszisztálok neki, de mivel a műtőben az anesztézia (altatóorvos és az aneszteziológus szaksegítő) közreműködésének hála a beteg gyorsan elalszik, onnantól kezdve senkit nem érdekel, ki operál a beteg jobb, vagy adott esetben a bal oldalán.

Magyarországon az a szokás, hogy a beteg bal keze felől áll a műtétért felelős személy, azaz az operatőr, vagy köznyelven az, aki a műtétet végzi. Vele szemben, a páciens jobb keze felől áll az asszisztens, aki segédkezik a műtét során. Az aznapi első műtétet a főnök saját betegén hajtottuk végre, akinél hatvanöt éves korában méhtest daganatot igazoltunk.

A bemosakodásnál épp a vietnámi háborúról hallgattam kiselőadást, amikor megjelent a mentoráltam, és úgy tűnt, hogy életében először most fog nekiállni bemosakodni egy műtéthez. Kiegészíti a műtői csapatot azzal, hogy beáll másodasszisztensnek. A feladata lesz a műtéti terület tisztán tartása, felel majd a jó látási viszonyokért, azaz nála lesz a szívó, ami a vért, illetve a különböző váladékokat egy hengerbe vezeti, irányítja majd a kampókat, ami a hasfali feltárás egyik alapköve, ezáltal tökéletes célponttá válik mindenféle piszkos kis szurkálódásnak, ha épp bénázik.

– Két kör szappanos kézmosás, majd öt kör fertőtlenítő. A szappant egy-egy percig használd, öblítsd le nagyon alaposan, majd a fertőtlenítőt száradásig dörzsöld! – hadartam a protokollt, és a mosdótál fölé mutattam szappanhabos kezemmel, ahol a protokoll posztere lógott.

Na persze nem azért volt feltüntetve a kézmosás higiéniás szabályzata szemmagasságban a csapok felett, mert a bemosakodóban csak olyan életképtelen csacsi emberek dolgoznak, akiknek kihívás lenne megjegyezni egy-két alkalom után, hogy hogyan is kell bemosakodni. Nem. És még csak nem is azért nyomtatták hatalmas times new roman betűkkel a feliratot, mert olyan gyakran váltogatja a kórház a más-más hatóidejű szappant vagy a fertőtlenítőt, hogy nem tudunk alkalmazkodni a változó elemekhez, hanem szimplán csak azért, mert senki sem dörzsöli száradásig a fertőtlenítőt. Ugyanis a higiénés szabályrendszer alkotói robotok voltak, akik figyelmen kívül hagyták, hogy a vegyszerek nem fémre, hanem emberi bőrre kerülnek fel, annak minden előnyével és hátrányával együtt, így aztán egyetlen matematikus gondolkodású szabályíró – nevezhetjük chatGPT-nek – sem vette figyelembe a legelemibb dolgot, a felhasználóbarát üzemmódot, így vált munkájuk értelmetlenné. Bosszantó és kiábrándító egyben a hibák sora, melyet az informatika fejlődése szül, miközben abban a világban élek, ahol a gépek szabják a feltételeket, az emberek eltárgyiasodnak, és míg a fém szépen csillog a fertőtlenítőtől, addig az én bőröm szétreped.

„Ahhoz egy élet is kevés, hogy megszáradjon!” Ezt a mondatot már többször ráírtam alkoholos filccel a protokoll laminált felületére, de a műtősnők nem örültek a ténykedésemnek és rendre megsemmisítették a műalkotásom.

* * *

Cerberus beállt a mosdótál mögé, könyökkel megemelte a sebészi csap kallantyúját és kezdő módon a víz alá tette a kezeit.

– A vietkongok akkoriban mindenre képesek voltak – ecsetelte a főnök a saját megjegyzésével fűszerezett történelmi eseményeket, mellyel révületemből könyörtelenül visszarángatott a jelenbe.

– Vietkong – szólalt meg határozottan Cerberus. – A vietkong már önmagában többes szám. A Viet Cong kifejezés az egész gerillahálózatra vonatkozott, nem pedig egy emberre. Úgy figyeltem meg, hogy nálunk sokan rosszul ejtik ezt, és hibásan többes számra fokozzák.

Mintha mi sem történt volna, úgy próbálta helyesen szappanozni kezeit tovább, és miközben az idő haladása megállt, a Történész orrkagylói kitágultak, bennem pedig kacajos emlék fogant.

Hát valahogy így történt meg az, hogy a kis suhanc bariton hangja, illetve módszeres tanári magyarázata megelégedéssel töltött el, holott csak tanú voltam, és mégis magaménak éreztem a sikert. Ő kellett ahhoz, hogy életemben először igazán jól érezzem magam a főnököm mellett, volt képe kijavítani a felettesét élete első munkanapján, mindezt történelemből. Zseniális, ez vitathatatlan.

Ahogy a baloldalamra néztem és figyeltem Tomi mai vonásait, már nem láttam benne azt a kisfiús karaktert, mint az első napon. Időközben felnőtt és gyalázatosabbnál gyalázatosabb napokat töltött mellettem, ami mélyről eredő, vízszintes irányú gyűrődést festett az arcára. Sokszor felvetődik bennem, hogy jól döntöttem-e, amikor a három hónapos próbaidejéről szóló dokumentumot aláírtam, ezzel jóváhagyva a további képzését ebben a szakmában. Akkor fülig ért a szája az örömtől, de vajon most mit érez? Már akkor is jó orvos volt, most pedig még jobb, de mit ér mindez, ha nem boldog? Lehet-e boldog egy orvos csak amiatt, hogy mindennap segít másokon? Lehet-e boldog egy orvos úgy, hogy egy igazi tálentum a szakmájában és ezt a betegek javára fordítja, azokat mindig önmaga elé helyezi? Lehet-e úgy boldog, hogy közben ő maga nem is él? Lehet, hogy mégsem kellett volna aláírnom? Lehet, hogy többet érdemel annál, mintsem saját egészségét és életét feláldozza a Hippokratészi eskü letétele miatt. Soha nem tudom meg erre a választ, hisz időutazó nem vagyok, de bárcsak tudnék valami garanciát, bárcsak kapnék a jóistentől egy jelet, hogy akkor, aznap, azzal az aláírással nem tettem tönkre ennek a remek embernek az életét.

Hisz mit ér az élet, ha közben nem élsz? Mert, bár igaz a mondás, hogy más emberek szolgálata nemessé tesz, de a saját magad szolgálata változtat boldoggá.

* * *

Mialatt Tomi leparkolt a kórház szinte kihalt parkolójában (vasárnap lévén csak az töltötte itt az idejét, akinek nincs más választása), visszaemlékeztem az elmúlt hat évünk legfontosabb pillanataira, mely olyan erővel kötött a sráchoz, amit csak az érezhet, akinek van egy fia. Legalábbis valahogy ilyennek képzeltem.

3.

In medias res.

Vágjunk bele!

Az ügyelet mindig más, ez sohasem egy szokásos szerda délután, amiben a párok elhidegülnek egymástól, ahol az unalom úrrá válik és hatalma időről időre csak nő. Na itt ilyen álomszerű mesevilág nem létezik. Oh, bárcsak szerda délután lenne, bárcsak az unalom vetne ránk keresztet és ásatná meg velünk a saját sírunk, de ilyenre, ennyi szakmában töltött év után az ember már nem is gondol. Megyei kórház vagyunk, ami azt jelenti, hogy a következő 24 órában mi felelünk több százezer ember életéért. Ebből szerencsénkre csak minden második ember tartozik hozzánk, mivel már a szakmánk elnevezésében is benne van a szó: NŐ.

Érdemtelen a mai világban erről hosszabban beszélni, mivel a mai orvostudomány már mindent elfogad, és ha külön kérik, még BNO kódot is adunk nekik (BNO kódrendszer: Betegségek Nemzetközi Osztályozására szolgáló hierarchikus kódrendszer. Érdekes tény, hogy a heteroszexuális és homoszexuális emberekre vonatkozóan nincs ilyen jellegű kódolás, míg egyéb esetben a tárház nyitott, és ahogyan a nap kel, ez úgy bővül és bővül. A nemi identitás zavarait a következő csoportokba sorolhatjuk a BNO szerint: F64.0 Transzszexualizmus: F64.1 Kettős-szerepű transzvesztitizmus, F64.2 Gyermekkori nemi identitászavar, F64.8 A nemi identitás egyéb zavara, F64.9 Nem meghatározott nemi identitászavar). 2024 van és rettenetesen kíváncsi vagyok, vajon megváltoztatják-e a jövőben a szakmám nevét, és ha igen, vajon mire, de ami ennél is fontosabb, kiket fogok én kezelni?

Miután kipakoltam a táskámból a naplómat és felvettem az ügyeleti ruhámat, ami nem állt másból, mint a kórház egy saját gyártású, zöld műtősruha szettjéből és a fehér orvosi köpenyből, magamhoz vettem az orvosi pecsétem, az ügyeleti telefonom, kettő darab, kifogástalanul fogó tollat – amiből alapjáraton nem folyt a tinta –, és felsétáltam a szülőszobára, hogy átvegyem a betegeket, vagy szépen szólva, a szombati ügyeletesek átadják nekünk őket. Persze nem szó szerint. Fizikailag maximum csak a páciensekről szóló kórlapok kerülnek átadásra.

– Vártalak már, mint a messiást! – köszöntött az előző napi ügyeletes főorvos, aki már civil ruhában ácsorgott a nővérpultra támaszkodva, ezzel legalább harminc percet megspórolt magának a mai napból.

– Jó reggelt, drága főorvos úr! – hízelegtem a veteránnak.

– De még milyen drága! – hangzott el milliomodjára szájából ugyanaz a kifejezés, ugyanazzal a hanglejtéssel, mint amikor legelőször üdvözöltem ilyen formán.

Egymás poénjainak újra és újra meghallgatása, mosollyal kísérése adja a csapatunk lüktető szívét. Talán enélkül el sem indulna a nap. Mi lenne, ha egyszer szimplán csak azt mondanám neki, hogy: „Szevasz Zoli!” Szerintem egyszerűen csak megsértődne, és lehet, még vissza se intene.

– Az elmúlt huszonnégy órában tizenkét szülés volt, ebből kettőt kellett megoperálni, mindkettőt intrauterin asphyxia miatt. (Intrauterin asphyxia: a magzat méhen belüli fenyegető állapota, melynek igazolása esetén a császármetszés indikáció alapját a magzat egészségének megmaradása adja.) A nőgyógyászatra új beteg nem érkezett, viszont a százötös foglalt – húzta fel a szemöldökét a szemüvege mögül Zoli bátyám, és miután konstatálta együttérző nemtetszésem, folytatta:

– A szülőszobán jelenleg hét aktív vajúdó fekszik, melyből ketten előreláthatóan császármetszésre esélyesek, illetve egy gemini (ikerterhes).

Mialatt beletörődő bólintásommal elfogadtam, hogy a legújabb hidegfront megfelelő mennyiségű magzatburkot repesztett meg az éjszaka, észrevettem, hogy előkerült a fekete mappa is, melyet jobban utáltam minden más színű mappánál. A tartalma mindig ugyanaz volt, csak a nevek változtak. A benne fekvő kórlap pedig egy morst (méhen belül elhalt magzat) igazolt. Egy olyan család történetét, akik ugyanolyan izgalommal várták a terhességi teszten a második csík lassú színeződését, mint minden más gyermekre vágyó pár. Ők is ugyanazzal a széles mosollyal pukkasztották a lufit, amiben a baba nemére vonatkozó színes konfetti lapult, mint bármelyik más várandós pár, akik felülnek a divat vágtázó paripájára, de mégis valamiben különböznek a többiektől. Az utak lehetnek megdöbbentően hasonlóak, a célhoz azonban nem érhet el mindenki, ahogyan most ők sem.

– Ez az eset ma ránk marad – adta át nekem a mappát Szilvia, az ügyelet vezető szülésznője. – Nagyon fiatalok, nagyon rendesek, de mint általában mindig, ez a szörnyűség nem válogat.

Szavai súlyának döngetnie kellene egy hatalmas gongot a fejemben, vagy talán szilánkosra kellene zúznia a lelkem féltve őrzött darabkáit, de ehhez én már öreg voltam. Esetleg Cerberust még egy-egy hasonló szituáció mélyen lesújtotta, ám belőlem már csak olyan dühöt váltott ki, ami leginkább a felidegesített bikákat jellemzi.

– A halál biztos, csak az ideje bizonytalan – csuktam be a dossziét, miután röviden átfutottam a tartalmát.

Szegény mappát biztosan nem erre a funkcióra szánták, hisz úgy bántunk vele, mint egy leprással, és ezért olyan távol helyeztük a többi „egészséges” kórlaptól, amennyire csak lehetett.

Az ügyeletes orvosok leléptek, maguk mögött hagyva a káoszt, amit a szülésznők próbáltak kompenzálni azzal, hogy töltöttek Tominak és nekem egy-egy forró feketekávét. Cerberus lemaradt az átadásról, mert mentősök érkeztek az ügyeleti ambulanciára, akik egy újabb folyóvizes vajúdót szállítottak be hozzánk.

– Emlékszel még arra, amikor reggel hangosan becsaptad az autóm ajtaját? – kérdezte tőlem Cerberus, miután leviziteltük a szülőszobán fekvőket.

– Oh, azok a régi szép idők! – sóhajtottam, majd elindultam a nőgyógyászati osztályra vizitelni.

– Huszonnyolc perccel ezelőtt volt – jegyezte meg keserűen.

– Ez az idő víz alatt sok…. – vette kezdetét közös táncunk.

– De az élethez kevés – fejezte be gondolatom hűséges társam.

* * *

El tudod képzelni, milyen szép egy kisbaba, amikor megszületik? El tudod képzelni, milyen megható, ha egy nő a szemünk előtt válik anyává? El tudod képzelni, mennyire megérint minket, tanúkat minden szó és mozzanat, mialatt a „pár” fogalma „családdá” fejlődik?

Álmok beteljesedésének vagyunk részesei, ami leírhatatlan, ami szó szerint megfoghatatlan, pedig a hatása elkísér végig utunkon, hisz szebb nem létezik. Egy gyermek születése számomra minden alkalommal annak bizonyítása, hogy van remény.

Ők a mi jövőnk, és ha van jövő, akkor van élet!

* * *

És van a másik oldal.

Amikor nagyon nehéz az orvosi köpeny.

A kérdés csak az, hogy mit tudsz te, és hogy akarsz-e ennél többet tudni róla?

4.

Enigma

Megfejthetetlen rejtvény

Mindenki azt tesz, amit akar, mindaddig, amíg a tett nem ütközik törvénybe, vagy nem árt vele másnak.

* * *

A nőgyógyászati osztály nővérpultja mögött ma reggel fáradt szemek figyelték érkezésünk. A váltós kolléganő, Vivi, akinek már 2 órája meg kellett volna érkeznie, autóbalesetet szenvedett. Szerencsére semmi nagyobb gond, csak épp dolgozni nem tud jönni, mert a gipszelőben ül, a kórház főépületének traumatológiai osztályán (baleseti-sebészet). A velünk maradt nővér, Brigi lelkén múlik, hogy hazamegy-e és kipiheni magát egy szombat éjszakai műszak után, vagy kitart addig, amíg a főnővér talál egy olyan helyettest, aki tegnap nem dolgozott, ma nem dolgozik és holnap sem fog. Ilyet találni a mai világban? Még szerdán is lehetetlen, nemhogy vasárnap. Ha pedig nincs megfelelő számú nővér az osztályon, akkor azzal szabályt szegünk, és hivatalosan, szabályos eljárás keretein belül fel kell függeszteni az osztály működését, ezzel egy ütemben minden, jelenleg osztályon fekvő beteget átszállíttatni a legközelebbi, hasonló progresszivitású (felszereltségi szintű) intézménybe. Így a számba vehető leglogikusabb megoldás, hogy az éjszakai műszakból itt maradt nővérke kihúzza estig és ezáltal piedesztálra emeltetik, legalább öt teljes percre, ezzel a következő napokra biztosítva a benti pletykarovatvezetők életben maradását. A teljesség igényével hadd fűzzek még hozzá egy aprócska részletet: ha egy nővér műszakja extrém módon kitolódik, akkor az szabálysértésnek minősül. Sakk-matt.

– Az egyesben lévő ma sem jelent meg – kezdte kimerülten referálni Brigitta az osztályon bent fekvők adatait, miközben a kórlapokat egyesével, külön-külön nyújtotta át nekem.

– Ezen már meg sem lepődöm – jegyeztem meg. – Az a nő bárki lehetne, fel sem ismernénk.

– Mint egy rossz árny – borzongott meg a kollegina. – Esküszöm, a többi nővér már fél bemenni a kórterembe, mert még a végén egyszer ott fog ülni majd az ágyon ez a nő, ezzel szívinfarktust okozva a benyitónak.

Epés megjegyzésén kissé felkacagtam, hisz ostobaság lenne félni valakitől, akit nem is ismerünk. Ha józanul végiggondoljuk a saját történetünket, akkor érdemes felfedezni azt az elfogulatlanul is kijózanító tényt, hogy legtöbbször azok bántanak minket, akiket ismerünk.

A nővérpult mögötti falon lógott az osztály táblája, ami a kórtermek számait és a bent fekvők neveit jelölte. Az arab szám mögött mindig annyi rubrika sorakozott, ahány betegágy volt épp a szobában. Az egyes szám mögött egyetlen rubrika állt és benne a Kovácsné felirat szerepelt.

Ő egy igazán rejtélyes beteg, akivel még senki sem találkozott, amióta felvettük az osztályra. A kórházigazgató ismerőse ez az ismeretlen páciens, aki csak papíron fekszik bent az osztályunkon és ezalatt bizonyos genetikai eredményekre vár, melyek így, ebben a formátumban anonimitást élveznek. Műtétje nem lesz nálunk és kezelést sem kap, csak kihasználja a felsőbbrendű protekciót és a helyet foglalja olyanok elől, akiknek valóban segítség kellene. Én sosem szerettem ezeket a szívesség típusú kéréseket az igazgatóság felől, de a józan ember nem harap abba a kézbe, ami enni ad neki, és ennek következményeként, a túlélés érdekében, szemet hunyok egy-egy nemkívánatos húzásuk fölött, ezáltal a labdát az én oldalamon tartom. Ha ehhez Kovácsnénak nálunk kell feküdnie, akkor nálunk fog feküdni.

– Akkor az egyes kórtermen most látványosan túllépünk – tettem egy óvatos lépést játék gyanánt. – A többiek hajnali laborjai megvannak?

– Még nem készültek el – kért szinte bocsánatot tőlem a szülésznő, mintha neki bármi köze lenne ahhoz, hogy milyen tempóban dolgozik ügyeletben a labor.

– Tomi! Menj végig a gyermekágyas osztályon, én addig belépek az orvosiba és a laborok elkészülte után folytatjuk itt! Maga meg pihenjen egy kicsit! – utasítottam Brigittát, aki szó szerint alig állt a lábán.

Az orvosi szobám közvetlenül a nőgyógyászati osztály folyosójának elejére nyílt, ezáltal csak pár lépést kellett megtennem, ha vissza akartam vonulni egy kis időre. Az orvosi helyiség, amit sajátomnak tekintettem, egy régi kórterem felezéséből jött létre, melyet a 2020-as „nagy” felújítás keretéből oldottunk meg. A COVID-19 nagyon sok borzalmat okozott az emberiségnek, de a szülészet-nőgyógyászati osztályon a több mint egyéves látogatási tilalom olyan alapszükségleteket tudott megoldani, mint a teljes nőgyógyászati és gyermekágyas osztály felújítása. Ha valaki belép az osztályra, ezzel elhagyva a régi, még malterfoltos lépcsőházat és a vasajtót, akkor egy higiénikus, modern szellőztető- és légkondicionáló rendszerrel felszerelt, bézs és barna kombinációjú, 20×40-es csempelapokkal burkolt helyiségbe érkezik. A korábbi, még szocializmusból ránk maradt hat, illetve nyolcágyas szobák helyett egy- és kétágyas szobák lettek kialakítva, melyek saját fürdőszobával rendelkeznek, ezzel hadat üzenve a régi, szánalmasnak mondható, egy egész folyosónyi betegre jutó fürdőrészleggel, amit szerintem – egy kis túlzással élve – soha senki sem használt már legalább húsz éve.

Egyetlen esetről tudok, amelynek alkalmával egy kedves kis anyuka, aki úgy gondolta, hogy a nagydolga elvégzéséhez kipróbálja a kórházi zuhanyt. A sztori még akkoriban történt, amikor kezdő orvos voltam. A gyámoltalan, alig tizenöt éves kismama lassacskán végigcammogott az egész folyosón, elhaladt közvetlenül a nővérpult előtt, anélkül hogy bárkinek szólni mert volna, majd halkan, nehogy az éjszakai csendben zavart okozzon, lenyomta a zuhanyba vezető ajtó szürke, ódon kilincsét és belépett azon. Viselkedése azonban akkora feltűnést keltett a ravasz, pult mögül leselkedő, festett vörös hajú, duckó nővérkének, hogy még azelőtt a zuhanyzóba sietett, mielőtt egy bizonyos nesz fel nem verte az egész osztályon békésen alvó pácienseit. A hang, amire céloztam, nem volt más, mint egy újszülött első légvételéből adódó igencsak zajosnak vagy inkább zavarónak mondható speciális hangeffektusa, melyet legtöbbször örömkönnyek követnek, pontosan úgy, ahogyan akkor is történt. A tapasztalt bába segítségének hála a szülés rendben zajlott és az újdonsült anyuka nem győzött hálálkodni a nővérkének.

Hogy mit is keresett a zuhanyzóban ez az anyuka? Később bevallotta, hogy a pottyantós wc-t kereste, ugyanis ott, ahonnan ő jött, csak olyan wc volt, és a kórházban lévő hagyományos, angol wc-t azért nem merte használni, mert azt a fajtát nem ismerte. Persze mindez a kis anekdota azóta is rendre mosolyt csal az arcokra, amikor néha előadom azon hallgatóknak, akik tanulni érkeznek az osztályunkra, hisz az “újszülötteknek” minden vicc új, és olykor-olykor érdemes mulatni is munka közben. S ilyenkor rendre megkapom a kérdést, hogy: Az még csak hagyján, hogy a modern wc-t nem ismerte, de a szülési fájdalmat sem tudta elkülöníteni a nagydolgától?

Körbenézve a szobámon, szememmel szinte áthatolok a falfesték korábbi rétegein, és megszámlálhatatlan emlék és zaj ütközetét élem át újra és újra, miközben azon gondolkodok, hogy mi lenne, ha ezek a falak mesélni tudnának?

– Mennyi örömet és mennyi bánatot láttatok már? Hányszor voltatok néma tanúi tragédiának vagy jobb esetben komédiának? – suttogtam, miközben óvatosan megérintettem a fehérre kent falat.

Aztán a régi fehér íróasztalomra pillantottam, és miután mellé léptem, rutinosan magam alá húztam a székem, hogy helyet foglaljak. Elővettem a naplómat, majd felpattintottam a csorba lakatját. Hogy miért rongálódott meg a kis fémzár? Mert egy alkalommal szét kellett feszegetnem, miután a kulcsát sehol sem találtam, és mivel még nem írtam tele, nem akartam, hogy kárba vesszenek az üres, még történet nélküli oldalak.

A naplóm küllemre nem nyújtja a legvonzóbb látványt. Egyszerű, fekete bőrbevonatú, néhol borostyánszerű mintával festett, mára már igencsak téglavastagságúra duzzadt iromány, melyben rongyosra gyűrődött színes post-itek jelezték a különböző emlékképeket. Jellemzően nem írok bele gyakran, csak ha egészen fontos dolog történik velem, ehelyett inkább olvasgatni szoktam, mert azt nagyon szeretem. Lubickolni a múltam részleteiben.

Bárcsak elmondhatnám, hogy ebben a naplóban csak szép emlékek vannak! Bárcsak elmondhatnám, hogy nincs semmi bűnöm!

5.

Liberum arbitrium

Szabad akarat

2018.05.01.

„Anna ma is fáradtan ért haza, ezért elhatároztam, hogy másnap virággal és vacsorával várom. Túl sokat dolgozik és túl sokat vállal. Mégis, hogy mondjam meg ezt neki? Ha igazat mondok megharagszik rám, és nekem állna, hogy miért bántom a saját észrevételeimmel, majd dacból rákontrázva megjegyzésemre, még többet dolgozna. Ha nem szólok neki, akkor meg bűntudatom támad, hogy miért nem figyelmeztetem időben? Hiszen én vagyok a társa, akinek pont az a feladata, hogy megóvjam mindentől, ami árthat neki. Ennek okán gyötör a bizonytalanság, mert mi van akkor, ha ő is csak arra vár, hogy figyelmeztessem? Tennem kell valamit!

2018.05.02.

Bevált! Örült a fehér liliomcsokornak és este végre önfeledten kacagott, amire már rég volt példa. Nem szóltam neki arról a véleményemről, hogy túlhajtja magát. Talán, majd legközelebb kifejtem neki, de most boldog, és nekem ennyi elég.”

* * *

Anna, életem szerelme. Akárhányszor veszem elő, minden alkalommal mosollyal kísérem naplóm azon sorait, amikor arról olvasok, hogyan éreztem korábban iránta. Néha annyira szentimentális, néha meg kiábrándítóan nyers, viszont sosem hazug.

Annát egy májusi, holdfényes éjszakán mutatták be nekem, a nyári vizsgaidőszak előtti utolsó bulik egyikén, amikor is addigi viselkedésemnek megfelelően, tudatosan, előre kijelölt célpont meghódítására indultam. A húszas éveim elején még eszembe sem jutott megállapodni az életben. Anno nem azért döntöttem ekként, mert a szüleimnek rossz lett volna a kapcsolata, hanem azért, mert képtelen voltam magamról elhinni, hogy valaha képes leszek egyetlen nő mellett felkelni minden egyes reggel. A másik véglet, a minden nap máskor, más mellett, más ágyban vagy matracon, sokkal nagyobb szabadságot biztosított számomra, és ily módon megfelelési kényszer sem sújtott le rám nap mint nap, szemben az élet más területeivel, ahol ez szűnni nem akaró módon fennállt.