Pál Ferenc

Természetes spiritualitás

Meghittségben Istennel

Természetes spiritualitás

Copyright © Pál Ferenc, 2024

Felelős szerkesztő: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó 2024

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6471-63-5

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Köszönet Vigyázó Miklós atyának a támogatásért,
amellyel a könyv elkészültét kísérte.

A SZEMÉLYES ÉS TUDATOS ISTENKAPCSOLAT KIALAKULÁSA

A szó nem elég,
kapcsolatra és megerősítő érzelmekre van szükség

Ebben a fejezetben egy olyan modellt szeretnék bemutatni, mely értelmezési lehetőséget kínálhat a személyes istenkapcsolat kialakulásának és elmélyülésének megértéséhez. Nézzük meg, hogy az Istenről szóló beszéd hogyan ágyazódhat be valakinek az életébe úgy, hogy abból tapasztalaton alapuló, személyes istenkapcsolat, árnyalt istenkép és adott esetben eleven és éltető vallásosság alakuljon ki, mely a meghittség feltétele. Illetve, hogy az életeseményeink, élményeink értelmezése hogyan segítheti a tapasztalati alapú és tudatos istenkapcsolat kialakulását.

Fritz Oser tanulmányában valláspedagógiai szempontból írja le egy olyan kapcsolat világát, amely megteremti a bensőséges istenkapcsolat feltételeit. A modell nagyon egyszerű, három szint, három lépés:

1. A tapasztalat szintje

Ide tartoznak az élményeink; minden, amit átélünk, átérzünk, az, ahogyan megéljük az egyes életeseményeinket.

2. Az értelemkeresés és -adás szintje

Miközben visszaemlékezünk az élményeinkre, megpróbáljuk értelmezni azokat. A kérdés az, hogy milyen jelentést adunk, és milyen jelentőséget tulajdonítunk a tapasztalatainknak.

3. A hit, a spiritualitás dimenziója

Ezen a szinten dől el, hogy az a jelentés, értelmezés, melyet a tapasztalatainknak, élményeinknek adtunk, hogyan viszonyul a hitünkhöz és azon keresztül Istenhez, illetve milyen vallásos, spirituális jelentést tulajdonítunk egy-egy élethelyzetünknek.

Az életünk minden egyes eseményét, egészen gyermekkorunktól kezdve, megvilágíthatjuk e három szint segítségével. Mi is történt? Milyen értelmet, jelentést adtunk neki? Mindez milyen hitképzeteket keltett, milyen spirituális jelentést alakított ki és milyen istenképet formált bennünk? Végül pedig: milyen a viszonyunk ehhez az istenképhez?

Nézzük meg, hogyan írható le az istenkapcsolat kialakulása ennek a gondolkodási modellnek a segítségével!

Az istenkapcsolat azáltal formálódik és válik tudatossá, hogy vannak élményeink, tapasztalataink, melyeknek megkapjuk, megkeressük a spirituális jelentését és értelmét. A szüleink és a számunkra fontos személyek magzati korunktól kezdve valamiképpen értelmezik is a bennünket ért eseményeket, majd vagy összekötik őket a spirituális dimenzióval, vagy nem. Amennyiben e három dimenzió összekapcsolása megtörténik, kezdenek bennünk kialakulni a saját tudatos hitképzeteink, Istenre vonatkozó gondolataink, és formálódik az istenképünk. Lássunk egy példát Oser nyomán!

Egy ötéves kislány, akit Mónikának hívnak, hazaérkezik az óvodából, és keservesen sír. Odamegy az apukájához, és azt kérdezi:

– Apu! Isten teremtette az egész világot?

– Igen. Tudod, hogy Isten teremtette a világot – feleli az apuka.

Mónika tovább sír:

– Akkor Isten teremtette az emberek arcát, meg fejét, meg szemét is?

– Igen, Mónika; ha mindent Isten teremtett, akkor az emberek arcát, szemét, fejét – ezeket is mind Isten alkotta.

Erre Mónika még jobban sír, és azt mondja:

– De engem csúfolnak az óvodában, mert vörös a hajam! Mindenki rajtam nevet!

Ez az alaphelyzet. Milyen válaszokat adhat erre az eseményre az apuka?

1. A gyerek elutasítása, elnémítása.

Szülőként a gyerek utolsó mondata előtt még azt gondolhatjuk, hogy nyeregben vagyunk. Ő kérdez, ő nem ért valamit. Mi világosan látunk, és elmondjuk, hogy mindent Isten teremtett stb. Ám az utolsó mondatnál csávába kerülünk. Ezt talán nem szívesen ismerjük be. Ezek azok a pillanatok, amelyeket szülőként lehet, hogy nem tudatosítunk magunkban eléggé, és azt gondoljuk, hogy a gyerekünkkel van valami baj, hiszen ő az, aki valamit nem ért. Ebben a helyzetben azonban inkább arról van szó, hogy a szülő nem lát valamit elég világosan. A gyerek már átesett az első megrázkódtatáson, ő már egy kicsit jobb helyzetben van. Most azonban a szülő került nehéz helyzetbe, és a legtöbben, akik nem reflektálnak arra, mi is történik, könnyen elzavarhatják a gyereküket valamilyen formában, hogy kiszabaduljanak saját szorult helyzetükből.

Hadd idézzem Ranschburg Jenő egyik versét!

„Becsapnak mind, meghalt a nagypapám!

Hisz sír mindenki, mint a vízözön,

és rám szólnak, hogy újra nagy a szám,

mert ehhez aztán végképp nincs közöm!

Becsapnak mind, meghalt a nagypapám…

Elmondom neki, majd, ha visszajön!”

Ebben a néhány sorban pontosan benne van minden. Elnémítom a gyereket, maradjon csendben. Szülőként zavarba jövünk, mert nem tudunk mit mondani a gyerek (akár kimondott, akár ki nem mondott) kérdéseire a nagypapa halálával kapcsolatban. Aztán válasz nélkül hagyjuk.

Ebben az esetben nemcsak az történik, hogy Mónikát kicsúfolták a vörös haja miatt, hanem az is, hogy az apja, aki megszeretgethette volna, elutasítja őt. Így tehát kétszeresen is nehéz helyzetbe kerül a kislány. Nem elég neki a csúfolódás, kinevetés, hanem utána még azt is átéli, hogy szinte ugyanaz történik vele otthon, mint az óvodában.

2. A szülő racionális választ ad.

Főleg a férfiak, apukák, papok: büszkék vagyunk arra, hogy tudunk értelmes mondatokat mondani, és ezekkel aztán elárasztjuk a gyereket. Csak nézzétek az arcukat! A harmadik mondatnál már nincsenek is ott. Ha szabálykövető gyerekről van szó, akkor végighallgat. Ez azt az illúziót kelti bennünk, hogy figyel, és javára válik, amit teszünk. Egyetlenegy előnye van ezeknek a szülői monológoknak: mi megnyugszunk. A gyereknek pedig sikerül megint kétszeresen átélnie a magányt, az elutasítottságot, a kirekesztettséget, a meg nem értettséget és a többit; mégpedig azért, mert a fájdalmával, a szégyenével, az érzéseivel, a magányával a legjobb szándékunk mellett sem törődtünk, és nem reagáltunk rá.

3. Elküldjük a gyereket szakemberhez.

Beszélgettem nevelési tanácsadóban dolgozó szakemberekkel. Azt mondták, előbb-utóbb be kell látni, hogy igen sok felnőtt szakpszichológust kell alkalmazni ezekben az intézményekben (melyek a gyerekek problémáira alakultak), mert bizony a gyerekekkel sokkal kisebb nehézségek vannak, mint a szüleikkel.

Eszembe jutott egy kedves ismerős házaspár. A gyerekük tizennégy éves korában azt mondta – első generációs értelmiségi az anyuka meg az apuka is, mindenféle posztgraduális képzésekkel –, hogy ő bizony kozmetikus akar lenni. Hoppá! A szülőknek komoly érzelmi munkát kellett végezniük a helyzettel kapcsolatban. Mit kezdjünk a gyerekünkkel, aki kozmetikus szeretne lenni? Most voltam náluk vacsorán, és a lányból kozmetikus lett… Már felnőtt, és szeret élni! Nem kellett tizennégy éves korában szakemberhez küldeni. Helyette a szülőknek kellett végigvívódniuk magukat azon a veszteségen, hogy a csemetéjük nem lesz diplomás. Hogyan érinti ez az önbecsülésüket, önértékelésüket? Nem kényelmetlen-e egy baráti társaságban, mikor mindenki arról beszél, hogy a gyerekeiket melyik egyetemre vették fel. „Képzeljétek, az én lányom már kozmetikus…!” Ráadásul szereti csinálni, és elégedett az életével.

Tehát, amikor azt gondoljuk, hogy a gyerekünkről van szó, sok esetben inkább mirólunk szól a történet.

Most pedig nézzük meg, mi köze is van ennek a modellnek a hithez, istenkapcsolathoz, istenképhez.

Mi történt a vörös hajú kislány esetében a tapasztalat szintjén? A gyerek átélte a kiközösítést, a megalázottságot, a magányt, a fájdalmat, a szomorúságot, a szégyent stb. Aztán odament az apukájához, aki nem torkollta le, nem küldte szakemberhez és nem tartott neki kiselőadást, hanem a következőt tette: fölkapta Mónikát, s odaálltak a tükör elé. Azt mondta: „Tudod, Mónikám; számomra te vagy a világ leggyönyörűbb Mónikája! Én a te hajadat nagyon, de nagyon szépnek tartom!” Majd adott neki két puszit, és megsimogatta a fejét. A kislánynak pedig eltűntek a könnyei. Elkezdett mosolyogni. Lemászott az apukája karjából, aki aztán a történteket összekötötte a spirituális dimenzióval, amikor azt mondta: „Mert tudod, Isten úgy szeret téged, ahogy vagy.”

Ezt tette az apuka.

Az értelmezés szintjén mi történt? Az apuka segített a kislányának újraértelmezni az előző megalázó helyzetet azáltal, hogy új keretbe helyezte mindazt, ami Mónikával történt. Ami pedig a legfontosabb, és ami ennek a történetnek a lényege: nem csak beszélt. Mert ezt a kislányt ölbe kellett venni, meg kellett puszilgatni, a haját meg kellett simogatni. Ha mindez nem történik meg, akkor az apuka mondhat akármit, annak a következményei inkább negatívak lesznek. Ahhoz, hogy a kislánynak a fejében, a gyomrában meg a szívében az óvodai történet a helyére tudjon kerülni, elsősorban nem szavakra volt szükség, hanem arra az új élményre, amely követte és nem kérdőjelezte meg az ő tapasztalatát. Az apuka nem mondta Mónikának, hogy „…ahogy most a tükörben nézlek, nem is vagy annyira vörös…!”. Megmarad a realitás talaján, de segített a kislányának új értelmet keresni ahhoz, hogy mit kell kezdeni akkor, ha kiközösítettek, ha egyedül vagyok, ha szorongok, ha magányossá váltam. A válaszadás a tapasztalat, a cselekvés, az élmény szintjén tudott megtörténi a kapcsolatukba ágyazottan. Hiszen először és elsősorban nem szavakkal kap választ a kislány, hanem az apjával való kapcsolatában, kapcsolatából születik meg a felelet. Mi következik ebből? Az, hogy amikor Mónika elkezd mosolyogni, akkor benne (bár, ha ezt megkérdeznénk tőle, sosem mondaná így) kialakul egy új önazonosság, mely szerint „szerethető vagyok” és „vörösen is szép vagyok!”. Nemcsak annyi, hogy „apukám szeret”, mert ez az apukáról szól, hanem az is, hogy „nincs velem semmi baj; szerethető vagyok!”. Ráadásul nemcsak most, hanem – ebben a történetben ez is benne van – holnap meg holnapután is. Mindemellett megtapasztalhatja, hogy létezik oltalom és biztonság, van kihez tartozni, és létezik valaki, aki tud értem cselekedni. Miután elsősorban a kapcsolat a válasz, ez teszi lehetővé, hogy a harmadik szinttel összekötve az istenkapcsolat később válasz lehessen a nehéz életkérdésekre.

Mi történik a harmadik szinten, a hit dimenziójában?

Az apuka jó érzékkel nem keverte bele rögtön Istent ebbe a tésztába, hanem megvárta az idejét. Valahogy úgy, mint a főzésnél… Az asszonyok ezt csodásan tudják mondani! „…és amikor már majdnem kész a süti, akkor teszek bele még egy kis fahéjat, és megbolondítom vele!” Hahhh… „Kis citromhéjjal megbolondítjuk az almás pitét!” Ez az apuka is valami ilyesmit tett. Nem gyömöszölte bele rögtön a mindenható Istent a beszélgetésbe. Először puszit adni. Megsimogatni. Ölbe venni. „Tudod, Mónika, én így vagyok veled. Szervusz, Mónika. Puszillak, Mónika.” Valahogy így. Utána egy kicsit megbolondítjuk a történetet azért, hogy azt mondhassuk: „Ejha, ilyet máskor is kérek!” Különben csak „jóllaktunk”. Az embernek nem elég, ha valamilyen értelmet talál az élethelyzeteinek és tapasztalatainak. Színeket, ízeket, formákat is kérünk!

Néhány hónappal ezelőtt, év vége felé már nagyon fáradt voltam. Imádságomban mondtam Istennek: „Uram, egyáltalán jó ez, amit én csinálok? Van ennek értelme?” Hallgatom, hallgatom, jön-e valami a másik oldalról – aztán jött! Mert jön ám! Azt a választ kaptam: „Idefigyelj, Feri! Azokat az embereket én küldöm hozzád.” Ez egy csapásra az összes szomorúságomat, kételyemet, fáradtságomat, nehézségemet ott helyben átformálta. Mert a tapasztalataim, az érzéseim és minden egyéb, beleértve az értelemre vonatkozó kérdést is, melyet nem tudtam megválaszolni, össze tudott kapcsolódni a hit dimenziójával. Onnan érkezett számomra egy olyan mondat, amely élhetővé tette és új keretbe helyezte mindazt, amiben éppen voltam. Ez egy annyira jó mondat! De kár, hogy nem én találtam ki… Hasonló mondat, mint amikor Péter így szól: „Uram, menj el tőlem, mert bűnös ember vagyok!” Erre pedig nem azt feleli Jézus, hogy „nem, nem vagy te bűnös; nem olyan nagyok a bűneid…”, vagy „lehet, hogy vannak bűneid, de ügyes halász vagy”. Ilyesmit mi, emberek szoktunk mondani, nem? Ehelyett azt mondja: „Ne félj! Ezentúl emberhalász leszel.” (Lk 5,1-11) Ezzel aztán lehet élni. Ilyen mondatot kaptam én is.

Mindezzel azt próbáltam megmutatni, hogy a tapasztalat és az értelemkeresés szintje hogyan kapcsolódik össze a hit, az istenkapcsolat dimenziójával, és ez hogyan teszi örömtelien élvezhetővé azt a tésztát, amely addig emészthetetlennek tűnt.

A harmadik szint az első kettőre épül. Szükség van hozzá a tapasztalat és az értelemadás szintjére. Itt egy nagyon érdekes dologra lelhetünk. Ahhoz, hogy a szóbeli válasz elérje a célját, és hitet adó, erősítő válasszá legyen, először is kapcsolati és érzelmi válaszadásra van szükségünk.

Például, az apa a következőt is mondhatná, miközben semmi mást nem tesz: „Tudod, kislányom, van, hogy szenvednünk kell, bár nem szolgáltunk rá. Úgy, ahogy Jézusnak is a kereszten.” A válaszban benne van az apuka hite – próbál értelmet keresni, igyekszik segíteni a lányának. Szóra is méltatja. Mond neki valamit, de mást nem tesz. Hoz is, visz is. Ad is, nem is. A válaszban benne van Jézus, a szenvedés, a kereszt – a keresztény ember sorsa, az összetartozásunk, a meggyőződésünk, a vallásosságunk. Minden benne van, igaz? Azonban akármilyen szavak szerepelnek is benne, mégis a kapcsolati üzenet az, ami döntően meghatározza, hogy a kislány mit kezd majd az apa kijelentéseivel.

Nézzünk néhány változatot, mit gondolhat erre a kislány, majd a hitre vonatkozóan milyen képzetei támadhatnak, ha csak szavakat kap!

1. Bizony, egyedül vagyok a világban – én is, meg Jézus is. Sem én, sem apukám, sem más, de még Isten sem tud rajtam segíteni.

Például ez fakad belőle. Mert az apukája nem adott neki puszit, nem simogatta meg a haját, nem ölelte át, nem mondta neki, hogy „nekem te vagy a legszebb Mónika az egész világon, és így szeretlek, a vörös hajaddal együtt”. Mindez nem történt meg, csupán kapott egy szép mondatot. Ezzel az apukája vallásos módon értelmezte ezt a helyzetet, de kapcsolati szinten nagyon fontos dolgok nem történtek meg. A kislány nem jutott új tapasztalathoz. Nem élte át, hogy őt szeretik, hogy nincs egyedül, nem kitaszított, nem kiközösített. Nem tudta átélni, hogy szerethető, a szégyene nem oldódott föl, és nem jutott új önazonossághoz.

2. Gyűlölöm Istent. Nem értem az apámat, és hogy miért nem állnak mellém, amikor szükségem van rájuk. Sem bennük, sem a világban nem lehet igazán bízni.

Mit diktál a kisgyereknek az, ha érzelmileg életben akar maradni? Azt, hogy az apukáját ne gyűlölje. A harag azonban benne van, mert kétszeresen hagyták magára. Ezért (titokban) elkezdi Istent utálni. Mert ha az apámat utálom, az nem éri meg nekem. Úgy tűnik, jobban járok, ha Istent utálom. Kevésbé vagyok rászorulva négy-öt éves kislányként. Az apámra nagyon rá vagyok szorulva. Ezért aztán, ha a kislány továbbra is kapja a vallásos kijelentéseket, de sosincs puszi, hajsimogatás és ölbe vevés, akkor a felszínen, a szavak szintjén azt fogja mondani: „Nagyon szeretem a Jóistent!” Belül meg azt gondolhatja: „Miért kell szeretnem, amikor Ő sem szeret engem?” Aztán az apuka meg az anyuka, amikor a gyerek tizenhat éves lesz, jön a paphoz, és azt mondja: „Nem értem, mi van a fiammal, a lányommal – kerek perec azt mondta, hogy ő soha többet nem megy templomba!”

Természetesen annak, hogy egy serdülő azt mondja, nem megy templomba, sok oka lehet. Például ki akarja kristályosítani a saját hitét.

3. Miért hisz apu egy olyan Istenben, aki nem véd meg, és nem is szeret engem? Ez aztán a talány!

Nem értem, hogy az apukám miért hisz egy ilyen Istenben. Talán fél tőle? Nagy baj, ha nem hiszünk ebben az Istenben? Nagyon kikapunk akkor tőle? Jobb lesz, ha meghúzom magam, és hiszek benne, vagy legalábbis próbálok neki megfelelni.

4. Szegény Jézus! Mit csináltak veled?

Kicsit elfeledkezik a saját panaszáról, a saját fájdalmáról – ránéz a keresztre, és azt mondja: „Tényleg, szegény Jézusnak sokkal jobban fájhatott, mint nekem!” Ezért a mi kis Mónikánk elkezd segítőkész lenni. Majd később segítő foglalkozást választhat. Eközben a hittel kapcsolatos meggyőződése így szól: bizonyára vannak sokkal fontosabb emberek, mint én, és sokkal nagyobb fájdalmak, mint az enyéim; azokkal kell foglalkozni! Én nem sokat számítok – ezt apám is leszögezte, amikor ötéves koromban azt mondta, hogy „Nézd meg Jézust; ő is hogy szenvedett, pedig nem csinált semmi rosszat!”. Egy ötéves kislánynak azonban még ez is eszébe juthat: „Nahát, én összekoszoltam a szoknyámat aznap! Jézusnak nem volt szoknyája, neki nem volt mit összekoszolnia. Én meg összepiszkoltam! Ezek szerint Jézus tényleg sokkal szeretetre méltóbb, mint én! Mert én rossz vagyok, ő meg nem.” Szeressek tehát másokat, magamat viszont ne, mert nem is vagyok igazán szerethető. Másokért kell élni, akkor van jogom nekem is létezni. Akkor megengedhető, hogy éljek.

Elmondtam négy lehetőséget, de összeírhatnánk huszonnégyet is, hogy a gyerekekben milyen hitképzetek alakulhatnak ki, miközben a szüleik azzal a boldog tudattal térnek nyugovóra, hogy „Minden rendben van, jól megmondtuk a kislányunknak – láttuk is, amikor bekukucskáltunk a kisszobája ajtaján, hogy imádkozik. Össze volt téve a két kis keze – milyen szép!” Azonban, hogy a kislányuk fejében valójában mi minden kószál, azt jobb, ha nem is tudják! Illetve jobb lenne, ha tudnák, mert akkor másképp fordulhatnának felé.

A személyes, eleven istenkapcsolat érdekében először az emberi kapcsolatok területén szükséges átélnünk azokat a tulajdonságokat, amelyeket később Istennek tulajdonítunk.

Vagyis: ha az emberi tapasztalatok szintjén folyamatosan, gyermekkortól kezdve nem tapasztaltam meg azt, hogy valaki jó hozzám, valaki szeret, megbocsát, türelmes, elfogad akkor is, ha undok vagyok, akkor ezeket a tartalmakat hogyan tudnám Istenre vonatkoztatni oly módon, hogy az ne csak elméleti tudás és vágyakozás, hanem éltető tapasztalati valóság legyen?

Megtanulhatom, hogy „Isten jó, igaz, szép, egyetlen, örökkévaló”, de közben ennek szinte semmilyen következménye nem lesz az életemre vonatkozóan.

Szeretnék erre egy példát mondani.

Egy haldokló megkérdezte a lelkigondozótól: „Mondja, maga mit gondol: szeret engem Isten?” Ez egy komoly kérdés a halál előtt. Erre a lelkigondozó visszakérdezett: „Ezt most kitől kérdezi, tőlem vagy Istentől?” Mire a beteg: „Istentől kérdezem, de maga válaszoljon.”

Ebben minden benne van. Igen, szeretnék egy olyan Istenben hinni, aki szeret engem; akármi is történjen az életutamon. Ahhoz azonban, hogy ez a hit most ebben a válságos, akár hitetlen pillanatomban meg tudjon jelenni és Istenre tudjon vonatkozni, rád van szükségem! Te mondd nekem azt, hogy szerethető vagyok! Mindennek pedig abban az összefüggésben, kapcsolati valóságban kellene elhangoznia, hogy a lelkigondozó, aki ott ül a beteg ember ágyánál, valóban szereti is őt. Mert ha nem szereti, akkor mondhat akármit.

Nekem úgy tűnik, lehetünk akármennyire felnőttek, halhatunk meg száztíz éves korunkban, akkor is tele van az életünk olyan pillanatokkal, amikor szeretnénk hinni Istenben, de ahhoz, hogy ezt meg tudjuk élni itt és most, valamiféle tapasztalatra van szükségünk. Ezt a tapasztalatot nem Istentől várjuk, hanem attól a valakitől, akivel éppen kapcsolatban vagyunk.

A gyerek elsősorban azokat a minőségeket, tulajdonságokat emeli be az istenkapcsolatába, amelyeket a felnőttek vallásos magatartásuk során Istennel kötnek össze.

Vagyis: lehetséges, hogy van arról tapasztalatom, hogy apukám és anyukám segít nekem értelmezni egy nehéz élethelyzetet, miközben megsimogatják a buksimat, de ha ezt nem kötik össze a saját istenkapcsolatukkal és nem teremtenek összefüggést a hit világával, akkor amit átélek, nem egykönnyen válik istentapasztalattá. Az összekötés pedig közösen megélt imádságot, éneklést, ünneplést, beszélgetéseket, cselekvést, együttlétet feltételez.

Éppen ebben van a legnagyobb kihívása az úgynevezett „vallásos nevelésnek”. Sokan ügyesek az első két szinten, de összekapcsolni a tapasztalatot és az értelmezést ott és akkor az Istennel, már szinte művészi feladat.

Ha ti éppen azok közé tartoztok, akik úgy nőttetek föl, hogy volt sok tapasztalatotok, még abban a szerencsében is részesültetek, hogy a szüleitek szerettek benneteket, és többé-kevésbé kaptatok simogatást, gyengédséget, de nem történt meg az összekötés az Isten világával, akkor miért lennétek hívők? Miért ragaszkodnátok Istenhez? Miért lenne Ő fontos? Hiszen évtizedeken keresztül senki sem segített benneteket, hogy az első két szint összekapcsolódjon a harmadikkal.

Itt van a nagyon nagy nehézsége annak, ha valaki „a maga módján vallásos” vagy „a maga módján hívő”. Ebben a témában is mindenki úgy jár el, ahogy tud és akar. A nehézséget abban látom, ha valaki azt gondolja, magától értetődően meg tud adni valami olyasmit a gyerekének, amit sosem fejez ki. „Nem a vallás a fontos, hanem a mély meggyőződés!” Rendben van. De kifejezted? Kimondtad? Amennyiben ez nem történik meg, akkor hogyan jelenik meg, miképpen tudatosul a gyerek életében a harmadik szint? Lehet, hogy jelen van, de nem válik tudatossá.

A kérdés tehát: hogyan tud összekapcsolódni az első két szint a harmadikkal? Úgy, ha azt kifejezzük, kimondjuk, megéljük. Erre volna a vallás. Vagyis, például, ha a gyerekek este összejönnek apával és anyával, és hálát adnak azért, ami aznap történt, akkor felidézik és átélik a napi eseményeket, a fájdalmasakat is, amelyek ezáltal új összefüggésbe kerülnek. Ég a gyertya, ücsörögnek egymás mellett, jó együtt lenni, és ebben a védett világban bármi elmondható. Megtapasztalható az, amiről eddig beszéltünk. Majd pedig mindez a hálaadás szintjére emelkedik, és összekapcsolódik Istennel.

Arra van tehát szükségük a gyerekeknek, és arra volt, lett volna szükségünk nekünk is, hogy gyermekkorunkban ezt a három szintet különböző élethelyzetekben a számunkra fontos emberek nagyon sokféleképpen újra és újra összekössék.

Nem a magyarázat, a beszéd a döntő, hanem a közös folyamat, a közös történés, amelybe a gyereket bevonjuk, és hogy mindez egy érzelmileg megerősítő, eleven kapcsolatba ágyazottan történjék.

A vörös hajú kislány esetében az ölbe vevés, a simogatás, a tükör, a mondatok, az elengedés, majd az Istennel való összekötés így együtt jelentik mindezt.

Vége van a gyerekmisének; odaáll elém egy tízéves kislány, akit még soha életemben nem láttam. Onnan tudom, hogy tízéves, hogy mellette áll egy kisfiú, akiről viszont tudom, hogy annyi idős, a szövegösszefüggésből pedig kiderült, hogy osztálytársak. Megáll a kislány előttem, és azt mondja: „Itt vagyok!” A gyerekek nagyon lényegre törőek tudnak lenni. Mondom neki: „Nagyon örülök! És hogy kerültél ide?” „Eljöttem!” Próbáltam levegőt kapni: „Kivel jöttél?” Lassan sikerült fölvennem a fonalat; rámutatott az osztálytársára: „Peti hozott engem.” Peti tavaly volt elsőáldozó. Ott állnak ketten, és a kislány még mindig néz rám. Erre azt kérdezem tőle: „Mondd csak, voltál már bent a templomban?” „Ott még nem!” „Volna kedved megnézni?” „Ühümmm.” Nekem még harminc emberrel kezet kellett fognom, nem tudok vele menni, ezért szólok Petinek: „Peti, ezt a kislányt körbe kellene vezetni. Szerintem először a sekrestyébe menjetek le; jól nézzetek körül! Aztán menjetek fel a szentélybe – van ott egy-két érdekes dolog! Peti, mutogass meg mindent ennek az aranyos kislánynak!” Pár pillanat, s már ott sem voltak. Igyekeztem gyorsan kezet fogni mindenkivel. A huszonnyolcadik embernél látom, hogy Peti meg a kislány, akiről még mindig fogalmam sincs, hogy hívják, kézen fogva jönnek ki a templomból! A kisfiú kipirult arccal – biztos, mert sikerült a szentélyt megmutatni –, egyik kezében a kislány keze, a másik kezével meg integet, és ahogy egy büszke férfi szokott beszélni hódítás közben a nővel, úgy mondja: „Gyere, megmutatom még a kertet is!”

A szintek közötti törések megnehezítik vagy megakadályozzák a személyes istenkapcsolat kialakulását.

Ma már közhelyszerű megállapítás, hogy sok ember, aki templomba jár, alig rendelkezik tudatosan ápolt személyes istenkapcsolattal. Például alig van tapasztalata arról, hogy mit jelent személyes imádságban lenni. A továbbiakban arról szeretnék beszélni, mi történik, ha törések történnek a különböző szintek között.

Törések az istenkapcsolatban

Hol akadhat el az élő, személyes istenkapcsolat folyamata, és mi lehet ennek a következménye?

1. Amikor olyan súlyosan negatív élmények érnek bennünket, főleg gyermekkorunkban, melyeket nem segítenek értelmezni.

Könnyen elakadhat az istenkapcsolat fejlődése, ha nagyon komoly vagy nagyon hosszan tartó, sorozatos negatív élmények érnek minket, melyek értelmezésében a szüleink nem tudnak vagy nem akarnak segíteni, vagy ők maguk okozzák ezeket a fájdalmakat. Amennyiben az értelmezéshez nem kapunk segítséget, akkor nehéz a történteket megfelelő módon összekötni Isten világával. A sérült felnőtt újból és újból csalódást, fájdalmat tapasztal, számos helyzetben éli át újra a maga sebzettségét, esetleg nem tudatosan ő maga teremt hasonló szituációkat, és azoknak nem tud olyan jelentést adni, amely számára megfelelő lenne. A tapasztalatait aztán nem képes összekötni egy felé szeretettel forduló Istennel, aki segíthetné őt. Azért nem, mert gyermekkorában sem segítették és kísérték el őt újra és újra ebben a folyamatban.

Nagyszombat, húsvéti nagymise. Ekkor általában nagyon sok olvasmány hangzik el egymás után a Szentírásból. Egy Németországban élő hazánkfia hosszú évek után hazajött, és elment a régi templomába. Bement a sekrestyébe, és olvasásra jelentkezett. Azt mondta: „Kedves atya, nagyon régen voltam itthon. Annyira szeretnék felolvasni! Ide jártam kiskoromban, itt ministráltam…” Az atya nagyon meghatódik: „Akkor olvassa el az első olvasmányt; a teremtés történetét!” A szentírási szakasz elején azt olvashatjuk, hogy a Föld puszta volt és üres, és sötétség borította a világot. Isten pedig azt mondta: legyen világosság. Kiállt ez a hatvanéves komoly ember; tele a templom, felnőttek, gyerekek, családok, és a maga akcentusával a következőt olvasta: „Üres volt és puszta a Föld, és sötét segg borította a világot…” Érezte, hogy ez valahogy nem jött ki jól, és még egyszer nekifutott: „sötét segg… sötét segg”. Puff neki! A helyzet haszna, hogy nagyszombaton a figyelem középpontjába kerülhetett, hogy minden ellenkező elképzelés ellenére a világ úgy keletkezett, hogy egy nagy sötét segg borította be a földet, és először azzal kellett valamit kezdeni, hogy világosság legyen… Ez egy megrendítő hitélmény. Például ilyenkor történik az, hogy a szülők zavarukban nem segítenek ezt a tapasztalatot értelmezni a gyerekeknek, hanem rájuk szólnak: „Pszt, ne nevessél, Pisti! Te vagy az egyetlen neveletlen hülyegyerek, aki ezen nevet! Nem látod, hogy egy hatvanéves külföldre szakadt hazánkfia áhítattal olvas?!” Miközben a gyerek a szavakat komolyan veszi. Tehát, ha sötét segg, akkor sötét segg.

Megy a kislány az anyukájához, mert unatkozik. Egy gyerek számára az unalom szörnyű! Unatkoztatok gyermekkorotokban? Én utáltam unatkozni. Megy tehát ez a kislány az anyukájához, aki éppen főz – ami persze igazán fontos, enni kell a gyereknek! –, és azt mondja: „Anya, segítek!” „Jaj, Marikám, ne lábatlankodj itt; nem látod, hogy főzök?!” Az anyuka kizavarja a kislányát a konyhából, aki pedig visszamegy a szobájába, az unalomba, és nemcsak tovább unatkozik, hanem elutasítottságélménye is lesz. Miért nem segíthetek az anyukámnak, hiszen olyan ügyes vagyok? Vagy mégsem…?

Eszembe jutott egy apuka, aki elmesélte, hogyan tanította főzni a két lányát. 50%-os sikert ért el – mert azóta mind a két lány megházasodott, és az egyik nagyon szeret főzni, a másik utál, ami persze nem biztos, hogy az apukán múlott. Mindenesetre az egyik lánya igazán pozitívan állt a főzéshez, legalábbis, ami az apuka szempontjait illeti. Vagyis: normakövetőként, a tekintélyelv figyelembevételével arra törekedett, hogy apukája kívánságainak eleget tegyen. Tehát ha a répát föl kellett szelni, akkor fölszelte; ha meg kellett sózni, megsózta; ha vízbe kellett rakni, vízbe rakta – vannak ilyen gyerekek. A másik kislány azonban egész másképp járt el. Úgy gondolta, hogy a főzés egy játék. S ha már játék, akkor kitalálta, mit lehet vele játszani. Ő ugyanis az ételekben színeket látott. A répa narancssárga. A karfiol fehér. Az almahéj piros. A narancslé sárga. És így tovább. Ezért a főzés ennek a másik kislánynak éveken keresztül azt jelentette, hogy festhet az ételekkel. Játszott a színekkel. Apukája legnagyobb bánatára, aki újból és újból azt vette észre, hogy amikor a gyerek kijátszotta magát, és a lehető legtöbb színt keverte össze, akkor – mint aki jól végezte dolgát – távozott a konyhából. Az apuka elfogadta, hogy a kislánya nem neki akar megfelelni, hanem a színekkel akar játszani. Ő ezt éveken keresztül lenyelte – inkább ezt, mint amit a lánya összekutyult.

Mi is átélhettünk gyermekkorunkban olyasmit, hogy volt egy ötletünk, volt bennünk kreativitás, spontaneitás, és bár a szüleink nem ezt akarták, végül mégis újból és újból derékba törték a kezdeményezéseinket. Mi pedig visszazuhantunk egy olyan helyzetbe, ahol ismét nem tudtunk magunkkal mit kezdeni. Nem kaptunk kellő bátorítást, a tapasztalatainkat nem segítettek átélni, értelmezni és összekötni az Isten dimenziójával. Sok ilyen szituáció elvezethet ahhoz, hogy valaki felnőttkorában nehézségeket éljen át az Isten felé vezető úton.

Ha a gyerek nem kap segítséget, hogy értelmezni tudja neki megfelelő, az életét segítő módon azokat a tapasztalatait, amelyeket átélt, akkor könnyen beleragadhat a sérelmeibe. Megrekedhet a fájdalmaiban. Akkor – lehet akár 20 vagy 75 éves – lakik benne egy kisgyerek, akit 2-3-4-5-7-9 éves koráig elküldtek a konyhából. Amennyiben felnőttként ehhez az életeseményhez nem tér vissza, nem ad neki új jelentést, és azt nem köti össze a spirituális dimenzióval, akkor ott élhet benne az a számkivetett gyerek, aki hasonló élethelyzetekben felnőttként is meglepően heves érzelmi reakciókat mutat, és maga sem érti, hogy egyetlen mondat miért billenti ki az egyensúlyából.

Úgy tűnik tehát, néha szükséges visszamennünk a múltba. Elbeszélgetnünk a gyerekkori önmagunkkal, megkérdezni tőle, mit élt át és mire vágyott, és már felnőttként értelmet adni valaminek, amihez nem kaptunk segítséget az értelemadásban akkor, amikor szükségünk lett volna rá. Szinte el is felejtettük, alig emlékszünk rá. Éppen ez okozza az újabb nehézséget. Mi az, ami megmarad ezekből az életeseményekből? Az érzés, az érzelem, a fájdalom. Mi történik, amikor ez a valaki a munkatársától azt hallja, hogy: „Jaj, ne haragudj, mi erre a megbeszélésre nem hívtunk téged. Itt most azok ülnek, akik…”? Amennyiben ő egy érett személyiség – aki, ha élt is át hasonlót, azt a helyére tette –, akkor azt válaszolja: „Ah, akkor rossz helyre jöttem…” – és él vígan tovább. Ellenben, ha életében sokszor elküldték, és ezen tapasztalatait nem segítettek értelmezni, akkor ebben a helyzetben mély elutasítottságot, megalázottságot élhet át, és attól a pillanattól kezdve lehet, hogy hosszú ideig fájdalommal fog tekinteni azokra az emberekre, akik azt mondták, hogy ebben a szituációban nem tartozik közéjük.

Az érzések megmaradnak, az emlékezés eltűnik.

Ahol tehát meglepő, a helyzethez nem igazodó érzelmi reakcióink támadnak, ott általában olyan régi történet van elásva, amelyre már nem is emlékszünk. Ezért, ha nagyon sok indokolatlan érzelmi reakcióink van bizonyos helyzetekben, és már képesek vagyunk belátni, hogy azok nem a szituációból fakadnak, hanem belőlünk, akkor érdemes elkezdeni nyomozni. Mi lehet a történet?

2. Amikor a tapasztalás szintjére nem figyelünk.

Mi történik akkor, ha a szüleink, amikor gyerekek voltunk, nem a mi tapasztalatainkból indultak ki, hanem rögtön értelmezéseket kaptunk tőlük? Például nem azt kérdezték meg, amikor látták a kis Pistit sírni, hogy „Mi fáj?” „Mi baj van?”, hanem azt mondták neki: „Pistukám! Egy keresztény embernek van tartása! Nem sír csak úgy! Annak nagyon komoly oka kell legyen! Te pedig gyerek vagy. Egy gyereknek nem lehet semmi komoly oka! Nézd meg apádat, aki huszonnégy órát dolgozik a bányában mindennap! Őneki lenne oka rá! Neked?! Úgyhogy szívd vissza a könnyeidet, de gyorsan!”

Hittanórás helyzet: „Gyerekek, ma arról fogunk beszélni, hogy milyen szép lehetett az az első karácsony. No, Andris, mit gondolsz te arról az első karácsonyról?” De nem is várjuk meg, hogy valamit gondoljon, hanem rögtön folytatjuk: „Tudod, Andriska, az az első karácsony meseszép, csodálatos karácsony volt! Úgy örültek ott a kislányok meg a kisfiúk! Mindnyájan tele voltak örömmel! Ugye, milyen szép történet?!” Láthatjuk, hogy nem stimmel valami, mert a gyerekek két perc után már elkezdenek mocorogni. Ilyenkor a spirituális dimenziót felhasználva értelmezzük a helyzetet: „Piszok kölykök! Ezeket már a karácsonnyal se lehet meghatni! Ezek a mai gyerekek… Az alapokkal van a baj!” „Kedves kis Andris… Örültél te már életedben?!” Jaj!

Egy kedves ismerősöm jutott eszembe, aki gyermekorvos, és csecsemőket olt. A következőre jött rá: a pici csecsemőknek is segíteni kell abban, hogy az oltás hasznát megértsék! Elég furcsán hangzik, ugye? Ő azonban elmondja a picinek a következőt: „Most meg foglak szúrni, ami fájni fog, de ezt most muszáj megtennünk, mert majd később segít neked. Tudom, hogy utálod, és azt gondolod, hülyeségeket beszélnek a felnőttek, de…” Közben pedig megfogja, megsimogatja és megnyugtatja őket. Azt állítja, hogy kifejezetten különbség van azok között a gyerekek között, akikhez így fordul oda, és azok között, akikkel csak „jót tesz”. Az oltást is egészen másképp viselik, és az utána következő reakcióik is másmilyenek. Nem is szólva a szülőkről! Látják, hogy egy orvos az ő gyerekükkel így képes beszélni. Nahát!

3. Amikor nem a gyerek, hanem a szülő tapasztalatából kiindulva értelmezzük az életeseményeket.

Ilyen is van. Papként és hitoktatóként hosszú évekig nem vettem elég komolyan, hogy milyen tapasztalatuk van azoknak, akikhez beszélek. Általában a saját tapasztalataimról beszéltem a gyerekeknek is, ahelyett, hogy abból indultam volna ki, nekik milyen tapasztalataik vannak. Megrázó, mennyire nem foglalkozunk azzal, milyen tapasztalat birtokosa az, akinek át akarunk adni valamit! Majd nem értjük, miért nem okosodik az a kölyök?! Épp azért, mert alig van köze a mi tapasztalatainkhoz. Véletlenül, ha nagy szerencsénk van, tudunk olyat mondani, amihez hasonlót ő is átélt.

Az értelemadásnak és a hittel való összekötésnek nem a szülő, hanem a gyerek tapasztalatain keresztül kellene megtörténnie. Nem elvont okoskodáson keresztül. Éppen az a hasznos, hogy a gyerek itt és most átél valamit, és ezzel lehet foglalkozni. Ez azonban egyáltalán nem olyan könnyű. Magam is igyekszem megtanulni. Múlt vasárnap az volt az evangéliumi történet, amikor egy apának van két fia, és az egyik fiú azt mondja: „Apám, kimegyek a szőlődbe” – de aztán nem megy. A másik meg azt mondja: „Én ki nem megyek!” – aztán mégis kimegy. Azt a kérdést teszi fel Jézus a hallgatóságának: „Melyikük volt az, aki teljesítette apja akaratát?” (Mt 21,28-32) A történetet csak a kérdésig olvastam, majd elkezdtem beszélgetni a gyerekekkel. Nem arról, hogy mi történt a két fiúval a múltban. Annak tisztázása ugyanis, hogy egy kétezer évvel ezelőtt elmondott történetben szereplő két fiú kiment-e a szőlőbe vagy nem, és miért, nem feltétlenül segíti hatékonyan a meghitt istenkapcsolat kialakulását. Helyette azt kérdeztem: „Mi volt furcsa ebben az evangéliumolvasásban? Mert valami nem a megszokott módon történt – és erre most rá kellene jönnötök!” Eljutottunk tehát oda, hogy a történetnek egyelőre nincs vége. Azt mondtam: „Gyerekek, figyeljetek, engem kevésbé foglalkoztat, hogy az írástudók és a farizeusok mit válaszoltak erre a kérdésre. Egyvalami viszont igazán érdekel: Ti mit mondtok? Szerintetek ez, hogy van?” Kértem, hogy emelje föl a kezét az, aki azt gondolja, hogy… – erre az összes gyerek fölemelte a kezét. No és aki azt mondja, hogy… – arra meg senki sem tette föl. Ilyen okos gyerekek járnak a templomba! Ekkor jött a következő szint – a saját élmény szintje. „Történt-e már veletek olyan, hogy valamihez nagyon nem volt kedvetek, de aztán mégis megtettétek?” Igazán aranyos dolgokat mondtak. Az egyik gyerek fehér arccal azt felelte: „Templomba jönni.” Megérkeztünk a valósághoz, nem? A többiek válaszára most nem térek ki, minden elhangzott, ami egy normális gyerek szájából elhangozhat. „Tudnátok-e még egy példát mondani?” Ugyanez a kis sápadt gyerkőc: „Igen. Iskolába menni.” Erre azt mondtam neki: „Nézd, ha neked a hét első felében nincs kedved iskolába menni, a hét végén nincs kedved templomba járni, és ezt mégis mind megteszed – minden tiszteletem a tiéd!” Eddig tartott a múltbéli tapasztalataik felidézése, aztán igyekeztünk még jobban belépni a jelenbe. „Most egy nagyon nehéz kérdést teszek fel, nem lesz könnyű őszintén válaszolni rá. Megígérem nektek, hogy én is őszintén elmondom majd a válaszom. Ma reggel, amikor szólt a vekker, mit gondoltál? Mit éltél át?” Ezzel végérvényesen megérkeztünk a vallásos kijelentéseket megelőző tapasztalat birodalmába! Azzal kezdték a feleleteket: „Semmi kedvem nem volt…” Nagyon érdekeseket, őszintéket mondtak. Akkor én is elárultam: „Tudjátok, ma reggel 5:45-kor szólt a vekker, ránéztem, és azt mondtam magamban: még egy kicsit szundítok. Utána arra gondoltam, hogy egy derék pap vasárnap vajon mennyi pluszszundikálást engedhet meg magának? Maximum 15 percet! Maximum! És ahogy álomittas fejjel próbáltam kikapcsolni az ébresztőórát, arra jutottam, hogy ma hat óra tíííz! Azért gondoltam ezt, mert még félálomban is fel tudtam idézni azon tapasztalatomat, hogy a negyedóra biztos nem elég. Az pont arra jó, hogy mikor kezdtek vissza-visszaszunnyadni, akkor szól megint a vekker.” Miután így elmerültünk a közös tapasztalati világunkban, várt még ránk egy fontos kérdés. Hogyan segít Isten a reggeli nehézségeinkben? A kedvenc válaszom kétségkívül, hogy a nagyi által megígért fagylalt formájában.

4. Amikor kizárólag mások múltbeli tapasztalataira hivatkozunk.

Amikor a történelmi istentapasztalatra utalunk, akkor sem az „itt és most” eseményeiből indulunk ki, hanem mindig csak a múlt tapasztalataiból. Ráadásul mások tapasztalatából szeretnénk személyes istenkapcsolatra eljutni. Ha nem a ma emberének tapasztalatait értelmezzük a vallásos dimenzióval együtt, hanem a két-háromezer évvel ezelőtt feltett kérdésekre a kétezer évvel ezelőtt adott válaszokat mondjuk csak el itt és most a jelenkor emberének, akkor nagyon ingoványos talajra lépünk. Ma ugyanis sokkal inkább az individualitásunkban látjuk és értelmezzük magunkat, mintsem a kapcsolati, szociális dimenzióban. A nagyvárosi világban az is kérdés, hogy mi közöm a szomszédaimhoz, nemhogy a több ezer évvel ezelőtt élt emberekhez! Egyre többen teszik fel a kérdést minden rossz szándék nélkül: mi közöm van vagy lehet nekem egy kétezer évvel ezelőtt élt személyhez, még ha Jézusnak hívták is? Amikor mások tapasztalatait értelmezzük és kötjük össze a hit világával, az nagyon kérdéses, sokszor problémás módon kapcsolódik össze a mi hitvilágunkkal. Milyen gyakran hallom, hogy „de én nem vagyok olyan, mint Ábrahám, Mózes vagy Péter”. Már az előző nemzedékek élettapasztalata és bölcsessége sem elégséges a most felmerülő nehézségek megoldásához, mert az az élet és világ, amelyből származnak, már nem, vagy csak részben létezik. Természetesen nem akarok egyoldalú lenni. Vannak helyzetek, amikor éppen arra van szükségem, hogy az általánosan, egyetemesen emberinek a része lehessek. Átélhessem, hogy nem vagyok egyedül, ami velem történt, az másokkal is megesett, és az ő életük mintát ad, és feltárja az én reményeimet is. A meghitt istenkapcsolat érdekében szükséges tehát az egyetemesből kiindulva az egyedihez eljutnunk, de legalább ilyen fontos a személyesen velünk történtektől a mindenkire érvényesig is elérnünk.

5. Amikor a hit dimenzióját kikapcsolva kizárólag az értelemadásban, értelmezésben segítünk.

Például a XXI. század elején, még ha van is vallásos tapasztalatunk, még ha járunk is templomba, elkezdtünk nagyon óvatosak lenni ennek a kifejezésével, mert azt gondoljuk: „Ez vajon hiteles tőlem?” Mi magunk is azt éljük át, hogy a szavaink már valami mást jelentenek. „Jaj, ezek a szavak! Ne is beszéljünk Istenről, inkább mutassunk jó példát.” Igen ám, de a gyereknek még nincs olyan megfogalmazott tapasztalata, mint nekünk, és korlátozottan állnak rendelkezésére a számára megfogható kijelentések a hit világára vonatkozóan. Könnyen elfelejtem, hogy ő máshol tart, mint én! Ezért a gyerekeknek időnként ki kellene mondanunk a hitre vonatkozó értelmezést, még akkor is, ha nekünk az természetes. Mert neki nem az!

Egy apuka jut eszembe, aki egyszer azt mondta: „Életem legnagyobb istenkapcsolatra vonatkozó élményét úgy kaptam, hogy láttam az édesapámat imádkozni. Nem a templomban, hanem egyszer, amikor ő nem látott engem, és éppen imádkozott, meglestem őt. Számomra a spiritualitás dimenzióját, hogy az valóban létezik, és az apukám ebben él, ez tette hitelessé.” Ez a valaki, amikor sorban születtek a gyerekei, azt mondta: „Nagyon törekszem rá, hogy számomra az istenkapcsolat valóban legyen olyan fontos, hogy a gyerekeim megleshessenek, amint éppen megélem ezt a kapcsolatot.”

Vannak, akik azt mondják: elég megtapasztalni valami jót, az majd kifejti a maga hatását. Elég, ha az apuka megpuszilja a kislányát, megsimogatja, mond neki két kedves mondatot – minek itt állandóan előráncigálni Istent?! Ebben az esetben azonban a gyerek valamit nem kap meg. Meglehetősem problémás ugyanis egy tudatos, személyes, meghitt istenkapcsolat, életet erősítő hitvilág kibontakozása és megerősödése a harmadik dimenzió kifejezése és kiteljesedése nélkül. Tehát a cselekvés, az értelmezés és a hit dimenziójára vonatkoztatás egyaránt szükséges.

Eckhart mesternek, a nagy misztikusnak volt egy gyönyörű gondolata: „Akkor lehet Istenről hallgatni, ha előtte már beszéltünk róla.” Ő ugyanis azt hangsúlyozta: Isten titok. Azzal mondjuk el a legtöbbet, ha hallgatunk – de csak azután, hogy előbb beszéltünk róla!

A fájdalmas tapasztalatok pozitív élménnyé alakítása

Az előbbiekben a személyes és tudatos istenkapcsolat kialakulásának és fejlődésének leírásához egy háromdimenziós modellt hívtunk segítségül, melynek szintjei:

1. a tapasztalás dimenziója;

2. az értelemadás, értelemkeresés szintje, vagyis, hogy mi az átélt tapasztalatnak, eseménynek a jelentése;

3. a hit, a spiritualitás dimenziója.

Azt vizsgáltuk, hogyan függ össze az élmény és annak értelmezése a spiritualitás világával, a hittel és az Istenről alkotott reprezentációnkkal. Mi köze Istennek ahhoz az értelmezéshez, melyet megtaláltunk? Mi köze magához az eseményhez, amely lezajlott? Illetve, ha van Istennel kapcsolatom, akkor ez hogyan befolyásolja, hogy milyen értelmet adok vagy találok egy eseménynek? Hogyan befolyásolja, mit mondok később arról, hogy mi is történt velem – vagyis miként hat az emlékezésre?

Ez az a három szint, melyek kapcsán arról beszéltünk, hogy ha nem történik más, és az apuka csak annyit tesz, hogy az óvodában lezajlott eseményeket megpróbálja a második szinten valahogy értelmezni, akkor két lényegi elem kimarad.

Az egyik: ha az apuka nem simogatja meg a kislányát, nem ad neki két puszit, nem megy oda vele a tükör elé, és nem mondja, „Számomra te vagy a legszebb Mónika ezen a világon, és a hajadat is gyönyörű szépnek tartom!”, akkor a kislány nem tapasztalja meg, hogy őt szeretik. Elsősorban nem szavakra van tehát szükség, hanem kapcsolati, érzelmi válaszadásra.

A másik: ha az apuka semmit sem mond Istenre vonatkozóan, ha például nincs esti imádság, amelyben visszatérhetnek az átéltekhez, ha nem történik meg a hit dimenziójának valamilyen megjelenítése, megfogalmazása, akkor az a gyerek számára egyre távolibb, idegenebb és érthetetlenebb világ marad. Hiába gondolja az apuka, hogy a gyerekét az Isten szereti, ha nem történik erre utalás, akkor a gyerek a saját hitképzeteinek is a kiszolgáltatottjává válik. Azonban, ha van tapasztalata arról, mit jelent, hogy őt szeretik, akkor képes lesz elgondolni, elképzelni egy olyan Istent, és vele kapcsolatban is lenni, aki szereti őt. Amennyiben a tapasztalat szintjén mindez nem áll rendelkezésére – hiába szereti őt Isten –, később súlyos nehézségek merülhetnek fel a meghitt istenkapcsolatra való alkalmasság szempontjából. Ugyanis, ha gyermekkorunkban nem éljük át ennek a három dimenziónak a valóságát – ami még önmagában nem is elég, hiszen arra is szükségünk van, hogy összefüggésbe kerüljenek egymással ezek a szintek –, akkor felnőttként nehézségeink lehetnek azzal, mit kezdjünk az életeseményeinkkel, hogyan értelmezzük a tapasztalatainkat, és hogy egyáltalán képesek leszünk-e olyan értelmet találni, amely életadó számunkra. Még nagyobb problémánk lehet azzal, hogy mindannak, ami velünk történik meg amit mi teszünk, mi köze van Istenhez, akiről talán azt se tudjuk, létezik-e vagy sem. Itt támadhatnak a legnagyobb nehézségeink.

Azért tartom jónak ezt a modellt, mert valamit feltár önmagunkról önmagunk számára. Nem érdemes tehát bántanom magam azzal, hogy még hinni sem tudok. Nem biztos, hogy csak ott kell kérdéseket feltennem, ahol eddig tettem, például: „Isten miért nem válaszol?”, „Miért nem segít, miért nem szeret?”, „Miért büntet?” stb. Lehet, hogy az Istenre, a hitre vonatkozó kérdéseim kulcsa nem is Istenben, hanem inkább a saját személyiségemben keresendő. Lehet, hogy ha önmagam felé, saját magam megértése felé teszek néhány lépést, akkor egyszer csak világosabbá válik, miért akadtam el az Isten felé vezető úton. Ugyanis ez a kettő szorosan összefügg egymással.

A megfelelő szülői magatartásnak további hatalmas jelentősége is van, mégpedig az emlékezésre vonatkozóan. Ugyanis egy érzelmileg negatív, fájdalmas élmény a közös feldolgozás révén pozitív emlékké, a hitet erősítő, az önbecsülést, önazonosságot megszilárdító, az istenkapcsolatot elmélyítő tapasztalati emlékké válhat. Vagyis egy negatív élmény pozitív emlékké formálódik. Ez a folyamat döntő hatással bír a spirituális dimenzió tapasztalhatósága, elérhetősége szempontjából, ugyanis valami a szó szoros értelmében is átváltozott benne. A transzcendencia átélhetővé vált. Az emlékezésben pedig elégedett, sőt boldog emberként tekinthetek vissza egy eredetileg negatív élményre.

POZITÍV ISTENKÉPEK, MEGFELELŐ TAPASZTALAT NÉLKÜL

Fontos, hogy a pozitív képzeteinkre is képesek legyünk reflektálni. Erre azért van szükség, mert ugyanúgy akadályt jelenthetnek a meghitt istenkapcsolat felé vezető úton, és a képzeletünk termékei lehetnek, mint a negatív reprezentációk. Hiába pozitív egy képzet, ha nem reális, és a tapasztalatba nem vert elég mélyen gyökeret.

A pozitív képzetek általában egy nagyon személyes fejlődés eredményeként alakulnak ki, és hatalmas lépést jelentenek a negatívakhoz képest. A lelki egyensúlyunk részét képezik, amely azonban lehetne sokkal szilárdabb és rugalmasabb, ha a pozitív reprezentációkat is meg mernénk kérdőjelezni. A kérdés tehát az: vannak-e negatív vonatkozásai a pozitív istenképzeteinknek? Összegyűjtöttem a leggyakrabban előfordulókat, és mindegyiket el is neveztem, hogy könnyebben azonosíthassuk őket.

1. A „Tudod, hogy szeretlek Isten”

Amikor az Istenről alkotott pozitív képzeteim elsősorban belátáson és nem tapasztalaton alapulnak. Esetleg elfogadom mások tapasztalatát, de az abban rejlő élmény, érzelmi erő számomra nem elérhető.

Tudjátok, milyen ez? Mint amikor felhívod valamelyik szolgáltató ügyfélszolgálatát, mert szeretnél egy ügyet elintézni, és mit mond be a kedves kisasszony? „Köszönjük hívását. Az ön hívása fontos számunkra. Kérjük, ügyintézőnk jelentkezéséig tartsa a vonalat!” Eltelik öt perc, s hallod ezt a mondatot tízszer egymás után. „Az ön hívása fontos számunkra. Ügyintézőnk jelentkezéséig tartsa a vonalat…” Egy óra múlva ugyanez. Ez a „tudod, hogy szeretlek Isten”, „tudod, hogy fontos vagy nekem Isten”, „Tudod, hogy számítasz nekem Isten.” Mindig csak ezt mondja, mint az üzenetrögzítő. „Tudod, hogy fontos vagy nekem.” „Jó, jó, de akkor vedd már föl!” „Tudod, hogy szeretlek.” „Igen, igen, de válaszolj!” Ismerős valakinek? Ha Isten csak annyit mondana, hogy „fontos vagy nekem, tartsd a vonalat”, az nagyon kevés lenne. Isten az a valaki volna, aki azt ismételgeti, hogy „fontos vagy nekem”, de majd csak akkor élhetünk meg ebből valamit, amikor meghalunk?

A kérdés megválaszolásához lényeges eljutnunk ahhoz a tapasztalásig, hogy fontosak vagyunk valakinek. Egy olyan Istenről beszélni ugyanis, aki azt mondja, „fontos vagy nekem”, anélkül a tapasztalat nélkül, hogy valaha is fontos lettem volna valakinek, eléggé kételyeket ébresztő. Többek között azért is vagyunk itt, ezen a földön, hogy tapasztalhatóvá tegyük egymás számára, hogy „fontos vagy”. Ez tehát az első olyan pozitív istenképzet, amelynek, ha a mélyére nézünk, kérdéseink támadhatnak. Ugyanis az, hogy Isten szeret engem, ebben az esetben nem a tapasztalatba ágyazottan él bennem, hanem egyszerűen csak egy belátás vagy következtetés eredménye. Esetleg elfogadtam valakitől, aki számomra fontos, hogy Isten egy engem szerető Isten, de ez a saját tapasztalataimból nem következik, illetve a saját tapasztalatomat nem kötöttem össze ezzel a képzettel. Legfeljebb valaki másnak a tapasztalatával, akitől elfogadtam, hogy így van.

Az is lehetséges, hogy levezettem magamnak: ha Isten létezik és jó, akkor a szeretet Istenének kell lennie. Tehát nem a tartalommal van probléma, vagyis azzal, hogy „Isten szeret”, hanem hogy a kijelentésnek nincs elég mély gyökere. Mert a „tudod, hogy szeretlek Isten” engem még egyáltalán nem győzött meg arról, hogy „tudod, hogy szeretlek”, sem az élettapasztalataim nem győztek meg arról, hogy Isten valóban egy engem szerető Isten. Nem egy meggyőződés él bennem, hanem egy képzettel rendelkezem, esetleg csak néhány fogalommal, amelyek nem biztos, hogy erőforrássá tudnak lenni akkor, amikor a szeretet tapasztalatára lenne szükségem.