A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Gardner: Before She Disappeared

Dutton, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2021

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © 2021 by Lisa Gardner, Inc.

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2023

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Wéber Krisztina

ISBN 978-963-566-632-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Mindazoknak, akik kutatnak,
hogy mások találhassanak.

1. fejezet

Hűs simogatásnak érzem a vizet az arcomon. Még lejjebb rúgom magam a homályba, hosszú hajam sötét angolnaként úszik utánam. Ruhában vagyok. Farmer, teniszcipő, a póló fölött nyitott széldzseki, amely szétterül, és lassítja a merülésemet. Egyre jobban elnehezedik a ruhám, már alig tudok tempózni a lábammal, húzni a karommal.

Miért vagyok felöltözve?

Búvárruha.

Oxigénpalackok.

Az agyamban gondolatok sodródnak ide-oda, de nem igazán tudom megragadni őket.

Le kell érnem a tó fenekére. Ahová már nem hatol be a napfény, és ahol kígyószerű lények rejtőzködnek. Meg kell találnom… Meg kell tennem…

Már a tüdőm is olyan nehéz, mint a lábam. Egyre növekvő nyomást érzek a mellkasomban.

Egy ócska platós Chevy. Horpadt, ütött-kopott, a fülke tetejét fénytelen égboltszínűre szívta a nap. Ez a kép jelenik meg a tudatomban, én pedig szorosan megmarkolom. Ezért vagyok itt, ez az, amit keresek. Egy ezüstszilánk a tó szennyében.

Szonárral kezdtem. Újabb kósza gondolat, ám ahogy lejjebb merülök a vizes szakadékban, ez is megjelenik előttem. Én magam, amint egy kis csónakot vezetek, amelyet a saját pénzemből béreltem. Két teljes napon át széles kanyarokat tettem a tavon, csak ennyi telt tőlem, utánajárni egy elméletnek, amelyet mindenki más elvetett. Amíg…

Hol a búvárruhám? Az oxigénpalackom? Valami nem stimmel. Kellene… muszáj lesz…

Nem tudom megtartani a gondolatot. Ég a tüdőm. Érzem, ahogy összeroppan a mellkasomban, és ellenállhatatlanul rám tör a vágy, hogy belélegezzek. Egyetlen slukk a sötét, zavaros vízből. Nem küzdök tovább a tóval, hanem eggyé válok vele. Aztán már úsznom se kell. Lemerülök a fenekére, és ha az elméletem helytálló, egy újabb elveszett, soha többé elő nem kerülő lélekként betársulok a célpontom mellé.

Ócska tragacs. A fülke tetejét fénytelen égboltszínűre szívta a nap. Emlékezz. Koncentrálj. Találd meg.

Egy villanásnyi ezüst az, amit ott látok, részben elrejtőzve a hullámzó hínár sűrű fala mögött?

Megpróbálok abba az irányba tartani, de belegabalyodom a verdeső széldzsekimbe. Megállok, eszeveszetten taposva igyekszem kiszabadítani a karomat a dzsekim marasztaló fogságából.

A mellkasom még feszesebben szorít.

Nem volt nekem egy oxigénpalackom?

Nem viseltem búvárruhát?

Valami nagyon nem stimmel. El kell csípnem a gondolatot, de a tó áll nyerésre, fáj a mellkasom, a végtagjaim pedig kimerültek.

A víz lágyan simul az orcámra. Megszólít, én pedig érzem, hogy válaszolok.

A lábam lelassul. A karom fölfelé sodródik. Megadom magam a ruhám súlyának, a mellkasomban lévő ólomnak. Gyorsabban kezdek merülni. Le, le, le.

Lehunyom a szemem, és hagyom magam.

Paul mindig azt mondta, hogy túl sokat küzdök. Megnehezítem a dolgokat. Még azt is, hogy szeressen. De persze nem hallgattam rá.

Most valami különös melegség járja át az ereimet. Nem is sötét a tó, nem nyomasztó. Hanem egy szentély, amely úgy ölel magához, mint egy szerető, és azt ígéri, hogy soha többé nem ereszt el.

Aztán…

Nem ezüstpötty. Nem egy fénykorán már százezer mérföldnyivel túl járó, ócska, viharvert kisteherautó teteje. Helyette azt veszem észre, hogy egy homályos, zöld mező közepette hol elővillan, hol eltűnik valami fekete barázda. Megvárom, amíg a hínár bal felé fodrozódik, és akkor újra meglátok egy sötét sávot, majd még egyet és még egyet. Négy egyforma alakzat pihen a tó fenekén.

Gumiabroncsok. Négy gumiabroncsot látok. Ha nem lennék ilyen rohadtul fáradt, hisztérikusan felvihognék.

A szonár igazat mondott nekem. Egy nagyjából helyes méretű és alakú, a mély tó fenekén nyugvó tárgy szemcsés képét adta vissza. Csak az nem jutott eszembe, hogy az a tárgy fejjel lefelé is lehet.

A letargiámon áthatoló sürgetés most még egy utolsó szikráját csiholta az elszántságnak. Azt mondták, tévedek. A helybeliek gúnyolódtak rajtam, kijöttek, hogy a szemüket forgatva végignézzék, ahogy ügyetlenül kirakodok egy hajóról, amelyről fogalmam sem volt, hogyan kell elvezetni. A szemembe mondták, hogy bolond vagyok, a hátam mögött meg alighanem még cifrábbakat mormoltak. De most…

Mozgás. Találd meg. Ússzál. Mielőtt a tó nyeri meg a csatát.

Búvárruha. A szó ott vergődik a tudatom mélyén. Oxigénpalack. Ez nem stimmel. Nem, nem, nem. De ebben a kábult állapotomban nem hozhatom helyre.

Előrefelé lököm magam, küzdök a vízzel, küzdök az oxigénhiánnyal. Igazuk van: bolond vagyok. Meg vadóc, konok és vakmerő.

De nem vagyok megtörve. Egyelőre legalábbis.

Odaérek az első gumiabroncshoz. Megmarkolom a nyálkás gumit, hogy betájoljam magam. Most gyorsan, nem sok időm maradt. Hátsó abroncs. Végigaraszolok az algával borított alváz mentén, míg végül elérem a vezetőfülkét.

Aztán egyszerűen csak bámulok.

Lani Whitehorse. Huszonkét éves. Pincérnő, leánygyermek, egy hároméves gyerek anyja. Egy nő, akinek máris hosszú múltja van a rossz ízléssel választott férfiakból.

Másfél éve tűnt el. Elszökött, döntötték el a helybeliek. Soha, jelentette ki az anyja.

És most előkerült, csapdába esve a tó a fenekén, amely annak a hajtűkanyarnak a közelében derengett, amelyen az éjjel kettőkor végződő csaposműszakja után minden áldott éjszaka végighajtott. Pont, ahogy az én elméletem szólt, miután hónapokig bújtam az interjúkat, a térképeket meg a rendkívül karcsú rendőrségi jelentéseket.

Lani rosszul mérte volna fel a kanyart, amelyen már annyiszor végighajtott? Megijedt egy úton áthaladó szarvastól? Vagy egyszerűen elbóbiskolt a kormánynál, kimerülten az élettől, amely túl sokat vett ki belőle?

Minden kérdést nem tudok megválaszolni.

De ezzel szolgálhatok az anyjának, a lányának.

Lani fejjel lefelé lóg, az arca belevész koromfekete haja lebegő glóriájába, a teste még mindig be van kötve abba a fülkébe, amelybe másfél éve bekászálódott.

Már nem ég a tüdőm. Már nem nehéz a ruhám. Csak tiszteletet érzek, ahogy ujjaimat az ajtó kilincse köré görbítem, és meghúzom.

Az ajtó könnyedén nyílik.

Csakhogy… a víz alatt nem nyílnak az ajtók. Búvárruha. Oxigénpalack. Mi nem stimmel, mi nem stimmel… A tudatom megkésve szólaltatja meg a csengőt: veszély! Gondolkozz, gondolkozz, gondolkozz! Csakhogy nem tudok, nem tudok, nem tudok.

Most belélegzem. Beszippantom a tavat. Befogadom a tüdőmbe. Eggyé váltam vele, vagy az vált eggyé velem.

Eközben Lani Whitehorse elfordítja a fejét.

Rám bámul üres szemüregével, tátott szájával, csontvázarcával.

– Késő – mondja nekem. – Késő.

Aztán kilöki csontos karját, és megragadja a csuklómat.

Rugdalózva próbálok elszakadni tőle. De az ajtókilincs kicsúszott a kezemből. Oda a tolóerőm. Kifogytam a levegőből, és már nem vagyok más, csak tóvíz és csapzott hínár.

Hihetetlen erővel húz be a vezetőfülkébe.

Egy utolsó sikítás. Nézem, ahogy légbuborékként megjelenik, és száll fölfelé, fölfelé, fölfelé. Csak ennyi maradt belőlem.

Lani Whitehorse becsapja az ajtót.

És örökre melléje szegődöm a homályban.

Dübörgés. Csikorgás. Hirtelen harsanó közlemény: „A következő megálló a Déli pályaudvar!”

Egy rándulással felébredek, miközben a vonat billenve megáll, és hunyorogva nézek le tökéletesen száraz ruhámra.

Egy álom. Rémálom. Valami. Az én szakmámban nem az első, és nem is az utolsó. Egy félelemhártyát hagy rajtam, miközben fogom a motyómat, és kissé megkésve a többi utas nyomában leszállok a vonatról.

Három hete találtam rá a tó fenekén a járművében rekedt Lani Whitehorse-ra. Hónapokig tartó intenzív kutatás után az egyik indián rezervátumban, ahol a jelenlétemet a helybeliek egy percig sem nézték jó szemmel, ahogy a törzsi rendőrségnek sem volt ínyére. De a neten bukkantam rá az esetére, és megindított az anyja állhatatos bizonykodása, hogy Lani sohasem hagyná el a saját lányát. Az lehet, hogy Lani egy balfácán, akinek borzalmas ízlése van a férfiak terén, de akkor is anyuka. Sosem fogok rájönni, hogy az emberek miért gondolják azt, hogy ez a két dolog nem fér össze egymással.

Úgyhogy odaköltöztem a környékre, Lani volt munkahelyén beálltam pultosnak, és megkezdtem a magam nyomozását.

Lani anyukája aznap megölelt, amikor a rendőrök végre kihúzták a tóból a mocsokkal borított, borzalommal teli platós Chevyt. Jajveszékelve, megkönnyebbülten zokogva, hogy Lanit végre hazahozták. Megvártam a temetést, a gyászolók kis csoportján kívül álldogáltam, mivel önmagunk igazának bebizonyítása szinte mindig valaki más tévedésének bebizonyításával jár, és ennélfogva ritkán szerez sok barátot az embernek.

Azt tettem, amit tennem kellett. Aztán a helyi könyvtárba indultam, ahol bekapcsoltam a számítógépet, és újra beléptem az országos chatszobákba, ahol családtagok, aggódó szomszédok és a hozzám hasonló őrültek vetik össze a különböző eltűnési esetekkel kapcsolatos bejegyzéseket. Olyan sok van belőlük. A helyi erőforrásokhoz képest néha túlságosan is sok. Úgyhogy egyre több magamfajta lép be a vákuumba.

Olvastam. Kiposztoltam néhány kérdést. És órákon belül már tudtam is, hová induljak legközelebb.

Ahogy már mondtam, olyan sok az eltűnési eset. Túl sok.

Ez hozott engem ide is, Bostonba, egy városba, ahol még sosem jártam. Fogalmam sincs róla, hogy hol vagyok, vagy hogy mit csinálok, de hát ez aligha újdonság. Most éppen a vasúti peronon át a kijáratot jelző táblák felé tülekedő embertömeget követem, és minden e világi vagyonomat egyetlen árva bőröndbe pakolva görgetem magam után. Valamikor volt házam, kocsim, fehér léckerítésem. De hát az idő szétmállik, és most…

Mondjuk egyszerűen azt, hogy megtanultam kevés cuccal utazni.

Odakint, a napfényes járdán megállok, hunyorgok, aztán teljesen behunyom a szemem. Egyenest Boston belvárosába kilépni olyan érzés, mintha megrohamoznák az ember érzékszerveit. Emberek, dudák, sípoló gyalogátkelők. A dízel üzemanyag, a sült hal, a kikötői tengervíz bűze. Már el is felejtettem, milyen nyomasztó érzés a betondzsungel, még ha csillog-villog is a vízpartja.

Azon vagyok, hogy egy mély, borzongató levegőt vegyek. Ez itt az új otthonom, amíg végrehajtom a küldetésemet. Lassan kifújom a levegőt. Aztán kinyitom a szemem, és kihúzom magam. Lepereg rólam a rémálom maradéka és az utazás bódultsága. Készen állok rá, hogy nekiduráljam magam, ami a körülöttem lökdösődő bosszús gyalogosok áradatát tekintve jó hír.

Kopottas bőr küldönctáskámból elővettem a napokkal ezelőtt kinyomtatott papírokkal teli dossziét. Van benne egy Boston-térkép, cikkek a város demográfiai helyzetéről, meg egy fénykép egy szégyenlősen mosolygó, bársonyos sötét bőrű, káprázatos barna szemű, gondosan ápolt, sűrű tincsekben aláhulló, mélyfekete hajú lányról. Az eltűnése idején tizenöt volt. Most tizenhat.

Ismerkedjenek meg Angelique Lovelie Badeau-val. A barátainak Angel. A családtagjainak LiLi.

Angelique tizenegy hónappal ezelőtt tűnt el Boston Mattapan negyedéből. Egy novemberi péntek délután kilépett az iskolájából, és aztán… Volt, nincs. Senki sem látta. Sehol egy nyom. Sehol egy áttörés az ügyben. Tizenegy egész hónapig.

A bostoniak majd azt mondják, hogy Mattapan ilyen környék. Durva. Szegény. Persze csupa dolgos népek lakják, és az ország Floridán kívüli legnagyobb haiti népességének köszönhetően gazdag kulturális örökséggel rendelkezik. Ugyanakkor a bandázás és az erőszakos bűncselekmények melegágya. Ha az ember le akarja lövetni vagy meg akarja késeltetni magát, akkor arra a Murdelpan, ahogy a helybeliek nevezik, a legjobb környék. Ahol én most kivenni tervezek egy helyet, keresek magamnak valami munkát, és kikérdezem a szomszédokat.

És remélem, hogy puszta zsigerből, elszántsággal és vakszerencsével megtalálok egy lányt, akiről a világ többi része máris mintha megfeledkezett volna.

Nem vagyok rendőrtiszt.

Nem vagyok magánnyomozó.

Nincs különleges képességem, sem képzettségem.

Én csak én vagyok. Egy átlagos, középkorú fehér nő, akinek több a megbánnivalója, mint a holmija, és több a szomorú története, mint a vidám.

Frankie Elkinnek hívnak, és eltűnt emberek – főleg kisebbségiek – megkeresésével foglalkozom. Amikor a rendőrség már feladta, a közvélemény már nem emlékszik, amikor a média soha nem is vette magának a fáradságot, hogy törődjön vele, akkor kezdek el én keresni. Nem pénzért, nem elismerésért, és az esetek többségében nem segítségképpen.

Miért csinálom hát azt, amit csinálok?

Olyan sok gyermekünk tűnt már el. Túlságosan sokat nem is fognak megtalálni soha, gyakran kizárólag a bőrszínüket alapul véve. Talán nem is azt kellene megkérdezni, hogy miért teszem ezt, hanem azt, hogy miért nem keres mindenki?

Angelique Lovelie Badeau megérdemli, hogy hazajöjjön.

Még egyszer, utoljára megnézem a térképemet. Meg kell találnom a Morton Street felé járó helyiérdekű vasutat. Boston T-rendszerének térképén lila vonalként szerepel, ami persze semmihez sem hasonlít, amit most látok. Forgolódom itt. Forgolódom ott. Aztán rájövök: nem kellett volna eljönnöm a Déli pályaudvarról. Indulok is vissza.

Engem nem érdekel, ha eltévedek. Se az, ha összezavarodom. Még az se, ha megijedek.

Ennyi év után már hozzászoktam.

Paul figyelmeztetett, hogy mindenkit eltaszítok majd magamtól, akit szeretek, hogy veszélybe fogom magam sodorni, és hogy ezt nem azért csinálom, hogy másokat megmentsek, hanem hogy magamat büntessem.

Paul mindig is nagyon okos volt.

Kiszúrom az MBTA-rendszer óriástérképét, az ujjammal követem a lila vonalat, és megtalálom a célpontomat. Most, hogy újra egyenesbe jöttem, elindulok Murdelpan felé.

2. fejezet

Délután négy óra van, mire az első helyszínre érek. STONEY’S, hirdeti elöl a tábla. A kétszintes épület vörös háttere hámladozik, rajta a fehér felirat inkább felvetés, semmint állítás. Más szóval, illik a háztömb mindkét oldalán egymás mellett szorongó zömök, elhanyagolt szomszédai közé. A járda szélesebb, mint amire számítottam, és ebben a napszakban csaknem kihalt. Az olvasott cikkek némelyike alapján arra számítottam, hogy kapualjakban lebzselő bandákat meg dílereket fogok látni mindenütt. Valójában a mindennapi teendőik után rohangáló hétköznapi embereket látok, akiknek legtöbbje kíváncsian megbámul, engem, a magányos fehér nőt.

Hálás vagyok, hogy eltűnhetek az utcáról, belököm az ajtót, és a bőröndömet begurítom az épület homályosan megvilágított belsejébe. Felnőtt életem nagyobbik részében bárpultosként dolgoztam. Egy vándormadár könnyen talál efféle állást, amely az elmúlt tíz évben kiválóan alkalmasnak bizonyult a helyi értesülések felcsipegetésére. Plusz még szeretem is ezt a munkát. A bárokat óhatatlanul az egyedülállók és a magányosak töltik meg. Otthon érzik magukat.

Most nyugtázom a cigarettafüstnek az öreg épület pórusaiba mélyen beivódott, áporodott szagát. Előttem egy rakás kerek faasztal, össze nem illő székekkel. Tőlem jobbra négy boksz sorakozik a fal mellett, a piros műanyag ülőpárnák repedezettek, de még kitartanak. Bal kéz felől három másik boksz, hasonló állapotban.

Féltucatnyi vendéget tudok kivenni. Mind feketék. Véletlenszerűen ülnek szanaszét a kis helyen, figyelmüket az előttük álló italra összpontosítva. Most mindegyikük fölemeli a fejét annyi időre, hogy szemügyre vegyen. Ha a helybeliek az utcán kíváncsian méregettek, itt leplezetlen gyanakvással tekintenek rám.

Ezen a környéken én vagyok a kisebbség. De hát tavaly meg tavalyelőtt, meg azelőtt is ugyanez volt. Már hozzászoktam a pillantásokhoz, bár ez nem azt jelenti, hogy mindig könnyű elviselni őket.

A délidei részegeknek legalább komolyabb dolguk is akad. Ki-ki visszatér a maga egyéni nyomorúságához, így magamra maradok az egyenesen előttem húzódó, sötét fából készült bárpulttal, ahol egy magányos fekete férfi áll, és egy tálcára való söröspoharat törölget el egyenként.

Elindulok feléje.

Jó kondiban van, a haja ősz, ápolt szakálla deres. Sötét szeme erősen ráncos, és annak az embernek a levegője veszi körül, aki már mindent látott, és azt is megérte, hogy mesélhessen róla.

– Stoney – tippelek.

– Eltévedt? – Letesz egy hosszú poharat, fölvesz egy másikat. Fehér kötényt visel a derekára kötve, és gyakorlott kézzel bánik a konyharuhával. Tutira ő a tulajdonos, és az is fix, hogy már ezer éve kocsmáros.

– A pultos állás miatt jöttem.

– Nem. – Megragadja a következő poharat.

A bőröndömet leparkolom a pult mellett, és felülök egy bárszékre. Nem lep meg a válasza. A legtöbb beszélgetésem így indul.

– Húszéves gyakorlat – mondom neki. – Plusz nincs gondom se a takarítással, se a kávéfőzéssel, se az olajsütő kezelésével. – A sült kaja a pia természetes társa, és a konyhához ennyire közel zsiradéktól sűrű a levegő. Sült csirke, sült krumpli, talán még sült banán is, tekintettel a haiti közösségre.

– Nem – mondja újra a férfi.

Bólintok. Van ott még egy konyharuha. Fölveszem, kiválasztom a hozzám legközelebbi nedves poharat, és elkezdem törölgetni.

Stoney szúrós tekintettel néz rám, de nem állít le. Nincs az a cégtulajdonos, aki ellenezné az ingyenmunkát.

Mindketten némán törölgetünk. Szeretem ezt a munkát. A pohár forgatásának ritmikáját, ahogy a konyharuhával dörgölöm. A poharak száján még szárazon is marad egy halvány fehér vonal. Sokévnyi sörhab, emberi ajkak. De azért tiszták. Ami elfogulttá tesz Stoney és a műintézménye iránt. Plusz a bár fölött van egy kiadó szobája, olyan lakbérért, amelyet szinte megengedhetek magamnak. Egy faliújságon találtam a hirdetést.

– Én nem iszom – kínálkozom. Az első tálcányi pohár kész. Stoney leveszi a bárpultról. Egy másik tálca nedves félpintes söröspoharat emel rá.

– Anti-tintorettó? – kérdezi Stoney.

– Nem.

– Azért jött, hogy megmentsen minket?

– Most azt hiszi, hogy én már megmenekültem.

Erre felmordul. Mindketten újra törölgetni kezdünk. Abból ítélve, amit előástam, Mattapan lakosságának jelentős hányada a karibi térségből származván franciául, franciaalapú vagy jamaicai kreol nyelven és hasonlókon beszél. De Stoney hangjában semmi ilyesmit nem hallok. A legtöbb New England-ihez hasonlóan elharapta a szavakat. Lehet, hogy világéletében Bostonban élt, vagy New Yorkból, esetleg Philadelphiából költözött ide, hogy saját helyet nyisson. Feltevésekkel élni mindig veszélyes, és mégis szinte lehetetlen megúszni.

– Szereti a Bill’st – kezdeményezek, miután a whiskyspoharakkal végeztünk, és a tálcájuk helyére többtucatnyi stampedli került. Mindketten folytatjuk a munkát. Gyorsan, fürgén, gondolkodás nélkül. Tökéletes meditációs gyakorlat.

Stoney nem válaszol. Ő gyorsabban törölget, mint én, de nem sokkal.

– Vizespoharak? – kérdezem, miután a stampedlikkel elkészültünk.

A férfi felvonja a szemöldökét. Szóval ezen a helyen nincsenek oda az alkoholmentes italokért. Jó tudni.

– Van egy kiadó szobája – folytatom, a vastagon lelakkozott bárpultra támaszkodva.

– Menjen haza.

– Nincs hová. Szóval a következőre gondolok. Hetente négy estén délután háromtól zárásig magánál dolgozom, ingyenes ellátás fejében.

Stoney olyan ember, aki a fél szemöldökével minden szónál ékesebben tud kommunikálni.

– Az aggasztja, hogy fehér vagyok – mondom ki helyette. – Vagy hogy nő vagyok. Vagy mindkettő. Azt hiszi, nem tudok viselkedni.

– Én helybeli vállalkozó vagyok. Ide helybeliek járnak. Maga nem helybeli.

Látványosan vonaglani kezdek a pulton.

– Ez vicces, mert nem látom, hogy túl sok helybeli állna sorban a betöltetlen állásért. Pedig már két hete hirdeti. A szoba még annál is régebb óta üres, ami nyilván jelent valamit, tekintve, hogy errefelé mindenki milyen kétségbeesetten keres magának lakást. – Kíváncsian méregetem. – Valaki meghalt odafönt, vagy valami?

Megrázza a fejét. Most, hogy nincs több törölgetni való pohár, keresztbe fonja a karját a mellén, és egyenesen a szemembe néz. Még mindig nem szól egy árva szót sem.

– Keményen dolgozom. – Az ujjamon számolom. – Pontos vagyok, főleg, mivel odafönt fogok lakni, és nem fogom megdézsmálni a piáját. Gyorsan töltök, tudom, hogyan kell hordót cserélni, és remek hallgatóság vagyok. A jó hallgatóságot mindenki szereti.

– Nem fog nekik tetszeni.

– Ahogy magának se tetszettem, de azért már kezdi meggondolni magát. Adjon nekem egy hónapot. Addigra már senki sem fogja észrevenni se a fehér bőrömet, se a felsőbbrendű nememet. Én is csak tartozék leszek a pult mögött.

Újra felvonja a szemöldökét, de nem mond nemet. Végül így szól:

– Mit keres itt? Még rengeteg más környék is van Bostonban.

– Dolgom van itt.

Megint rám mered.

Állom a tekintetét. Bírom Stoney-t. Egy túlélő. Az én emberem – és előbb-utóbb ő is így fog látni engem.

– Heti öt este – mondja. – Délután háromtól záróráig.

– A lakbérben a rezsi is benne van – riposztozom. – Napi egyszeri ingyenes étkezés. A jattot megtartom.

Még egy pillanatig méreget, aztán hirtelen a kezét nyújtja. Megrázom. Tutira az én emberem.

– A szobához szobatárs is jár – tájékoztat Stoney.

– Az nem volt benne a hirdetésben.

– Most már tudja.

– Hím- vagy nőnemű?

– Macskaféle.

– Egy macska jár a szobához? És ezért nem veszi ki senki?

Stoney most először elmosolyodik. Összegyűrődik tőle a deres szakálla, meglágyul viharvert arca.

– Még nem találkozott a macskával.

Stoney fölvezet az emeletre. Az icipici, egyszobás lyuk első pillantásra pontosan olyan, amilyenre egy túlzsúfolt, gazdaságilag pangó környéken lévő lakástól számítottam. Dupla ágy a szemközti falhoz lökve. Magányos éjjeliszekrény az egyik oldalán, szorosan behúzott fekete függöny a másikon. Az ággyal szemben egy falra csavarozott fémrúd szolgál gardróbszekrényként, a bejárati ajtó mellett pedig egy kis főzőfülke európai méretű frigóval és mikróval. Tűzhely nincs, csak egy kávéfőző meg egy vízforraló, ami nekem tökéletesen megfelel. Az ajtó másik oldalán sima fehér függöny ölelt körbe egy mennyezetre szerelt ívelt rudat, olyasfélét, mint a kórházakban. Egy gyors pillantás a függöny mögé, és kiderül, hogy fürdőszoba, a világ legkeskenyebb zuhanyfülkéjével és egy parányi mosdókagylóval. Már megint az alapszintű városi élet. Se sok hely, se magánélet, de megéri az árát.

Arról már nem is beszélve, hogy a szoba patyolattiszta, az ágyat pedig egy meglepően színpompás, steppelt kézimunka takarja. Ezt megint csak nem néztem volna ki Stoney-ból.

Körülpillantok.

– Hol a szobatársam?

– Nem szereti a társaságot.

– Neve van?

– Csöves.

– És ez a szobája?

Megvonja a vállát.

– Neki megfelel.

Még mindig nem tudom, hogy mire véljem a dolgot. Elméletben szeretem a cicákat. De Stoney figyelmeztető szavai óvatossá tettek. Bőröndömet a recsegő öreg padló közepére gurítom, aztán várok.

Lehajolok, óvatosan megemelem az ágytakarót, és bekukucskálok az ágy alá.

Eltart egy ideig, de aztán egy izzó zöld szempárt veszek észre, amely baljósan engem méreget a belső sarokból. Ahhoz túl sötét van, hogy akár a testalkatát, akár a színét kivegyem. Inkább csak a színtiszta rosszindulatáról szerzek benyomást.

– Csöves – nyugtázom.

Hegyezni kezdi a fülét, és a torka mélyéről jövő morgást hallat, amit egy határozott sziszegés követ. Veszem a lapot, és leengedem az ágytakarót.

– Hát jól van.

Stoney már indul vissza a folyosóra.

– Várjon. Macskaeledel, víz, alom, mit kell tudnom?

– Semmit. Csöves gondoskodik magáról. Nem hülye. Csak utálja az embereket.

– Mióta él itt?

Stoney megvakarja a szakállát.

– Épp elég régóta.

– Az utcáról fogadta be?

– Ő jött be az utcáról. – Stoney a nyitott ajtó felé int, amelyen csak most veszem észre, hogy egy kiskedvenc méretű lyukat vágtak. – Csöves gondoskodik magáról – ismétli magát.

– Ööö, azt nem beszéltük meg, hogy melyik nap kezdek. – Nem tudom, miért, de hirtelen egy kicsit rám tör a pánik. Nem amiatt, hogy egyedül maradok egy macskával. Akkor hát amiatt, hogy egyedül maradok? Csakhogy én örökké egyedül vagyok. Ez az életstílusom. Semmi okom rá, hogy most visszariadjak tőle.

– Holnap – feleli a férfi. – Ja, az ajtózár nem valami fényes. Ha abban a bőröndben egy számítógép van, én mindennap eldugnám, mielőtt eljövök.

Bólintok.

– Meleg víz hol van, hol nincs. Jobbára nincs.

– Oké.

– Dohányozni tilos.

– Nem dohányzom.

– Semmi fegyver.

– Nekem nincs.

– És arra az esetre, ha baj lenne?

– Majd az elbűvölő személyiségemre hagyatkozom.

Felmordul.

– A bárpult mögött tartok egy baseballütőt. Arra az esetre, ha a maga szellemessége nem jönne be.

– Jó tudni.

Egy utolsó bólintás, és aztán már egyértelmű, hogy kész visszatérni a vendégeihez odalent. Otthagyva engem a vérszomjas macskával.

Azzal lep meg, hogy az utolsó pillanatban megfordul.

– Ha elkészült, jöjjön le, és szolgálja ki magát valami ennivalóval. Nemfizető vendéget nincs időm kiszolgálni, de egy szendvicset készíthet magának. Van hozzá minden.

Ennyit még nem beszélt hozzám. Kíváncsi vagyok, vajon Csöves is ugyanilyen ajánlatot kapott-e, amikor felbukkant. Lehet, hogy Stoney csípi az elkóborolt jószágokat. Vagy esetleg a pultosok többségéhez hasonlóan, ha találkozik vele, felismeri az elveszett lelket.

Egy bólintással megköszönöm. A férfi távozik. Ott maradok állva az új otthonom közepén. Hetekig az lesz? Hónapokig? Fogalmam sincs. Az eleje a legnehezebb. És bár csináltam már ilyet, de nem tehetek róla, nyomasztó érzés fog el.

Amitől a szenvedélyem sötét bestiája mocorogni kezd a hasamban, és kinyitja egyetlen szemét, hogy felmérje a lehetőséget. Amíg odalent szendvicset készítek, ledönthetek egy sört. Vagy még jobb, ha vodkát, tequilát, whiskyt tisztán. Valami erőset és égetőt, ami elfolyósítja az izmaimat, és elűzi a félelmeimet.

Paulra gondolok. Érzem, hogy az ismerős fájdalom feszíti a mellkasomat. Mély belégzés, mély kilégzés.

Aztán a bőröndömet otthagyom egy vérszomjas macska kényére-kedvére, és amíg még világos van odakint, visszamegyek az utcára, ahol újra megnézem a kinyomtatott térképemet és a vörös X-et, amely Angelique nagynénjének a házát jelöli.

Megyek tovább gyalog, és ismét tudatában vagyok a rám záporozó pillantásoknak meg a nyakamon fölfelé kúszó, egyre metszőbb hidegnek. A fejemet felszegve, a vállamat kihúzva tartom. Üdvözlésképpen mosolygok. Azt mondogatom magamban, hogy elég erős vagyok.

És imádkozom, hogy ezúttal tényleg az legyek.

3. fejezet

Erről a részről csak annyit tudok, amennyinek az érkezésem előtt utánanéztem. Mattapan sűrűn lakott, több mint harmincötezer ember zsúfolódik össze a lakásokban, a lakótelepeken és az úgynevezett háromszintesekben. Az emberek többsége bevándorló, amitől gomba módra szaporodnak az etnikai ételeket kínáló kifőzdék és a hajszalonok. Vannak kis latin- meg ázsiai–amerikai zárványok, és egy még kisebb kaukázusi brancs.

A Google Earth a túlzsúfolt utcák tömegeinek közepette egy-két váratlan zöldterületet is megmutatott – a Harambee Parkot, a Franklin Park állatkertjét és a Bostoni Természeti Központot. Nem lévén hozzászokva a nagyvárosi élethez, ezeken a helyeken alighanem komfortosabban éreztem volna magam, de egy ellenséges macskával közös, bár fölötti árva szobát is alig engedhetek meg magamnak. Egy lakás kilátással ki van zárva.

Leginkább a környék bűnözési statisztikája aggaszt. Hetente féltucatnyi késelés, nem beszélve a havi lövöldözésekről meg az éves emberölési rátáról. Jobbára bandatevékenység, de a ragadozók azok ragadozók, én pedig középkorú nőként nem vagyok különösebben félelmet keltő.

A legtöbb, amit tehetek, miközben navigálni kezdek a nagyvárosi utcák zavaros kuszaságában, hogy alapvető egyéni biztonsági szabályokhoz folyamodom. Egy, semmi értékeset nem hordok magamnál. Se okostelefont, se semmilyen elektronikát, se pénztárcát. A világ legbutább Tracfone-ját használom, többek között ezért is vagyok régimódi, ha kutatásra meg tájékozódásra kerül a sor. Pénztárca helyett a jogosítványomat tartom magamnál, meg pár bankjegyet mélyen az elülső zsebembe gyűrve. Ha valami kölyök az összes földi javaimat akarja, hát tessék. Olyasvalakitől nem lehet elvenni dolgokat, aki már réges-rég lemondott róluk.

A dzsekim zsebébe dugva egy megerőszakolás elleni piros sípot tartok magamnál, mert a rablótámadásnál vannak rosszabb dolgok is. A hajamban pedig rozsdamentes acél „taktikai csatokat” viselek. Mindegyik büszkélkedhet apró fűrészfogakkal, csavarkulccsal, vonalzóval és egy pirinyó csavarhúzóval, nagyon-nagyon olcsón, 3 dollár 99-ért. Fogalmam sincs, hogy egy hajcsat tényleg ennyire hatékony lehet-e, és remélem, hogy soha nem is kell kiderítenem.

Végül pedig van egy nyakláncom, egy sima aranykereszt, amelyet évekkel ezelőtt szereztem egy zaciban, és most az ingem alá dugva hordom. Még egyszer mondom, néha a legegyszerűbb dolgok a legjobb elrettentők.

Még egy trükk – ha lehet, csapódjunk oda mások mellé. A ragadozók az egyszemélyes játékot szeretik, szóval ne nagyon nézzünk ki magányosnak.

A napnak ebben a szakában könnyű ezt a stratégiát követni. Délután öt óra, buszok állnak meg csikorogva, és hegyekben okádják ki magukból a kimerült helybelieket, akik hálásak, hogy elindulhatnak hazafelé. A nap még fent van, de már alacsonyabban áll az égen, őszi szél támad, és viszi magával a dízel, a mocsok és az emberi verejték bűzét.

Időnként megcsap a sült kaja és az ínycsiklandó fűszerek illata. Újra megkordul a gyomrom. Még sosem ettem haiti ételt, de az illatából ítélve jó lehet, már alig várom, hogy megkóstolhassam.

Egyelőre azonban tovább kutyagolok. A bostoni tömegközlekedésben még nem igazán ismerem ki magam, és Stoney kocsmájától legalább egy mérföldet kell megtennem addig a mellékutcáig, ahol Angelique nagynénje lakik. Amerre csak nézek, mindenütt lepusztult házak és megviselt arcok. Apránként kezdem összerakni a dolgot. A távolba révedő tekintetű tinik falkáit, ahogy mogorván bámulnak kifelé a kapucnis pulóverük alól. A féklámpákkal és harsogó dudákkal telizsúfolt széles utcákat. A különféle járművekből fel-feldübörgő zenét, a reggae-től a rapig. Egy rakás idősebb fekete férfit, akik a poros ruhájukból ítélve valami helybeli építkezésről tartanak hazafelé nevetgélve, egymást hátba veregetve, hálát adva, hogy véget ért a munkanap.

Előttem egy újabb városi busz áll meg csikorogva. Ezúttal egy csapat fekete nő száll le róla rózsaszín műtősruhában és rikító színű fejkendőben. Helybeli egészségügyi dolgozók. Lépteimet a sor végén haladóhoz igazítom, ahogy beleözönlenek az estébe. A közvetlenül előttem lépkedő nő észreveszi, hogy lassítok a tempómon, amikor mögé settenkedem. Egy fejbiccentéssel nyugtázza a jelenlétemet. Nem jelentek számára fenyegetést, és egyértelműen felismeri a stratégiámat. A sokaság biztonságot nyújt.

Ahogy egyik településről a másikra sodródom, és mindig idegen vagyok, sosem szomszéd, gyakran gondolok erre. Tényleg mindenütt egyformák az emberek. Szerelmesek akarnak lenni. Örülnek, ha túlélnek egy-egy napot. Imádkoznak, hogy a gyermekeiknek jobb élet jusson, mint nekik. Ezek az igazságok összekötnek bennünket. Legalábbis szeretem ezt gondolni.

A nap lejjebb ereszkedik, az utca viszont kivilágosodik: több lett az autólámpa, a kirakatlámpa, az utcai lámpa. Felvezetőm egy biccentéssel búcsút intve elkanyarodik jobbra. Viszonzom a gesztust, és egyedül caplatok tovább.

A következő háztömb végénél elő kell húznom a kinyomtatott térképemet. Nyílt színen utálok ilyet tenni, mert azt jelzi, hogy eltévedtem, és most is nyomban megérzem a hátamba fúródó pillantásokat.

Nem hazudtam Stoney-nak, amikor azt mondtam neki, hogy csak a gyors észjárásomra hagyatkozhatok. Ami érdekes módon hasznos tud lenni, ha huszonöt évnél idősebb emberekkel akad dolgom, az annál fiatalabbak esetében viszont abszolút csődöt mond.

Nem nagyvárosban nőttem fel. És kislánykoromban azt sem képzeltem soha, hogy ilyen munkát fogok végezni. Egy kisvárosban nevelkedtem Észak-Kaliforniában. Apám részeges volt. Csak felnőttként visszatekintve, akkor ismertem fel a függőségét, amikor a magamét tanultam meg leküzdeni. Gyerekkorom java részében viszont béna kalandokkal meg érzelgős mosolyokkal társítottam az apámat, na és a sör szagával.

Anyám volt az erős egyéniség. Két állásban dolgozott, egyrészt titkárnőként egy ügyvédi irodában, másrészt családi vállalkozások könyvelését végezte. Nem emlékszem rá, hogy valaha is mosolygott vagy játszott volna, vagy akár csak annyi időre is megállt volna, hogy engem megöleljen. Korán kelt, és sokáig dolgozott, az otthon töltött röpke pillanatokban pedig jobbára a fogát csikorgatta, amiért az apám nem mosogatott el, nem főzött ennivalót, és nem mosta ki a szennyest.

Azt hiszem, apám szerette anyámat a hevességéért, anyám pedig szerette őt a humoráért. Addig, ameddig.

Rengeteget rohangáltam a szabadban. Erdőben, bozótosban és kanyargó patakokban. Az én gyerekkoromban még nem volt se telefonos riasztórendszer, se az, hogy óvakodj az idegenektől. Akár még egy hétéves is bátran kironthatott a bejárati ajtón, hogy mérföldekre elbiciklizzen. Voltak olyan barátaim, akik már kilencévesen kulcsos gyerekek voltak, mert miért is ne? Nem aggódtunk. Csak elvoltunk.

Szerintem egyikünk sem fogta föl, micsoda varázslatos pillanat volt az, amelyet a jövendőbeli gyerekek már soha nem fognak tudni átélni. Persze azt sem tudtuk, miféle rossz dolgok leselkednek ránk odakint. Amíg középiskolában el nem tűnt az egyik osztálytársam. Aztán egy másik lány is a szomszéd városból. És közvetlenül ezután még négy lány.

Huszonöt éves voltam, amikor a rendőrség elfogta a gyilkost. Addigra már leköltöztem L. A.-be, és semmi más tervem nem volt, csak hogy elhúzzak a francba a kisvárosi életből, és bulizzak, akár egy rocksztár. Kiderült, hogy a bulizós rész rohadtul megy nekem. És voltam annyira csinos, hogy mások fizessék az italomat, az ételemet, talán még egy-két új ruhát is.

Szeretném azt mondani, hogy azok voltak az én szabad szellemű napjaim, de az igazság az, hogy nem is emlékszem rájuk. A drogok, a pia és a szex lázában égtem, és az, hogy egyáltalán életben maradtam…

Paul. Ő mentett meg. Legalábbis addig, amíg annyi erőt nem gyűjtöttem, hogy magamat mentsem meg.

Ház, fehér léckerítés, kertvárosi boldogság.

Fura, hogy vannak dolgok, amelyekre egyáltalán nem vágyunk, miközben felcseperedünk, aztán egyszer csak megszállottan sóvárogni kezdünk utánuk.

Még furább, hogy vannak dolgok, amelyeket végül megszerezve egyszerűen arra jövünk rá, hogy már elsőre is igazunk volt.

De Pault szerettem. Még mindig szeretem. Most is.

Megérkezem a keresett háztömbhöz, amely rézsútosan válik el a főúttól. Ez itt tutira nem rácsrendszer. Helyette az utcák egymásba futnak, aztán valami őrült küllős rendszerben szétrobbannak. Ez nem az a hely, ahol majd könnyen és gyorsan megtanulok tájékozódni. Az a halvány gyanúm, hogy még hetek múlva is pontosan úgy össze leszek zavarodva, mint most. Lehet, hogy a bostoni városrészek nem arra valók, hogy kiismerjük magunkat bennük. Az ember vagy tudja, hol van, vagy nem. Én tutira nem tudom.

A téglából épült, zömök kereskedelmi épületek sorát itt a háromszintesek fala váltja fel, amelyek vállt vállnak vetve állnak, akár egy sor zsémbes vénember. Az egyes lakóhelyeket kirajzoló drótkerítéseket, földes talajú udvarokat és megrogyott bejárati lépcsőket veszek ki. Némelyiken új, halványkék és vajszínű műanyag deszkaburkolat van. Mások látszólag egy erősebb széllökésre vannak az összeomlástól. Nem véletlenül Mattapanben vannak a város utolsó megfizethető házai.

A tömb ötödik háza, kiugró ablakfülkékkel és egy masszívabbnak tűnő utcai verandával. Ez az. Még egyszer ellenőrzöm a házszámot, hogy biztos legyek benne, aztán észreveszem a fényt, amely az Angelique Badeau nagynénje tulajdonaként feltüntetett első emeleti lakásból szűrődik ki.

Ez az a pillanat, amikor valósággá válik. Amikor jó szándékúból átmegyek maradéktalanul elkötelezettbe. Tétova fogadtatás, durva elutasítás. Jajveszékelésben kitörő kétségbeesett bánat, vagy acélos pillantású gyanakvás. Már mindet megtapasztaltam, és mégsem lesz soha kevésbé idegtépő.

Az én dolgom innentől kezdve az odafigyelés, az elfogadás és az alkalmazkodás.

És a reménykedés, az igazi, őszinte reménykedés, hogy nem fognak túlságosan utálni.

Lani Whitehorse nagyanyja a végén megölelt, habár a törzsi tanács tüntetően hátat fordított nekem.

Emlékeztetem magam, hogy jó vagyok abban, amit csinálok.

Megesküszöm magamban, hogy számítani fog az, amit teszek.

Nyugtalanul arra gondolok, hogy mint minden függő, én is a hazudozásban vagyok a legjobb.

Elindulok fölfelé a bejárat lépcsőjén.

A verandán hat kapucsengőt számolok össze, ami azt jelenti, hogy a háromszintest nemcsak szintenként osztották meg, hanem az egyes emeleteken belül is. A kapucsengők alatt egy sor feketére festett levélszekrény, mindegyik szorosan bezárva. Egyszerű, de hatékony rendszer a lakók számára. Biztos, ami biztos, megpróbálkozom a bejárati ajtóval, de nem lep meg, hogy szigorúan be van reteszelve. Most az következik, hogy megnyomom az első néhány csengőt, készen állva, hogy futárként jelentkezzek be, hátha szerencsém lesz, de senki sem válaszol.

Így aztán nem marad más hátra, mint a direkt megoldás. Megnyomom a 2B-t. Egy másodperc elteltével fiatalabb, magasabb fiúhang válaszol.

– Mgen?

– Guerline Violette-et keresem.

– ’Smeri magát?

– Angelique miatt jöttem.

Csönd. Angelique-nek van egy Emmanuel nevű öccse, szintén tizenéves. Arra tippelek, hogy ő az, főleg, mert a hangja máris védekező, némi barátságtalan éllel. Olyan a hangja, mint aki túlságosan is sok szakértőt és jóakarót volt kénytelen elviselni, és mindegyikben csalatkozott.

– Maga riporter? – faggat most.

– Nem.

– Zsaru?

– Nem.

– A nagynéném nem ér rá.

– Azért jöttem, hogy segítsek.

– Ilyet már hallottunk. – Gyakorlatilag a kaputelefonon át is érzem, hogy a szemét forgatja. Tutira tinédzser.

– Van időm és tapasztalatom is.

– Eztet hogy érti?

– Ha beszélhetnék Guerline-nel, szívesen elmondanám neki személyesen.

Újabb csönd. Aztán egy női hang veszi át a kaputelefont.

– Ki maga, és miért zaklat bennünket? – Guerline hangjában csipetnyi tenger és homok fodrozódik. Az unokahúga és az unokaöccse egy évtizede gyerekként vándorolt ki Bostonba több tízezernyi haitival együtt, miután egy földrengés csaknem a földdel tette egyenlővé Port-au-Prince-t. Emmanuel Bostonban nőtt fel, és ez hallatszik is rajta. A nagynénje hangja viszont megőrizte szigetlakó dallamát.

– Frankie Elkin vagyok. Az eltűnt személyek szakértője. Követtem az unokahúga eltűnését, és úgy vélem, tudok segíteni.

– Maga riporter, igen?

– Nem, ’szonyom. Nem dolgozom se hírügynökségnek, se tudósítóközpontnak. Engem csak az érdekel, hogy megtaláljam és hazahozzam Angelique-et.

– Miért?

A kérdés nem védekező, de halk. Belém hasít, hogy mennyi kimerültség van abban az egyetlen szóban.

Bárcsak tudnék neki válaszolni. Valami egyszerűt, például azt, hogy csak, vagy csattanósat, például hogy minden gyerek megérdemli, hogy megtalálják, vagy dacosat, például: miért ne? De az igazság az, hogy alighanem már mindet hallotta. Az egész szó- és érváradatot. Ahelyett, hogy megadták volna neki azt az egyet, amire a legjobban vágyik: válaszokat.

Egyre nő a csönd. Meg kellene próbálkoznom valami érveléssel, de semmi meggyőző nem jut az eszembe. Aztán valami zaj a ház belsejéből. Lépcső nyikorog, ahogy valami könnyű súly sietve ereszkedik lefelé. Egy másik lakó, vagy…

Az elhúzott retesz kattanása. A bejárati ajtó résnyire nyílik, és szemtől szemben találom magam egy haiti tinédzserrel. Nagy langaléta, rövidre nyírt sötét haj, sötétbarna szeme a nővéréé tökéletes párja. Az ajtónyíláson át egy másodperc alatt tetőtől talpig végigmér, arckifejezése ugyanolyan óvatos, amilyen a hangja volt az előbb.

Megfordul, és már el is engedi az ajtót. Nekem kell elkapnom a szélét, hogy átnyomakodjak rajta, és az ősöreg falépcsőn felmenjek utána az emeletre.

Guerline Violette a zsúfolt nappali közepén áll, karját félelmetes alakja előtt összefonva. Az életkorát valahová negyven és ötven közé lövöm be, de bársonyos sötét bőre és klasszikus vonásai miatt nehéz megmondani. Narancssárgával szegett lila műtősruhát visel, a lábán élénkzöld klumpa. Ijesztő nőszemély, főleg a feje tetején vaskos kontyba tűzött hajával, ami ráirányítja a figyelmet magas járomcsontjára és csinos szemöldökére. Közelebbről megvizsgálva azonban észreveszem a hosszú éjszakák és félelemben telt nappalok szemét beárnyékoló lila foltjait. Félelemmel vegyes gyanakvással figyeli a közeledésemet. Nem mondhatnám, hogy hibáztatom érte.

Emmanuel becsukja mögöttem az ajtót, aztán odajön, és idétlenül a nagynénje mellé áll. Tizenhárom éves fejjel máris olyan magas, mint én, és egy olyan srác karcsúságával bír, aki nemrégiben nyúlt meg hirtelen. A nagynénje színpompás összeállításával ellentétben Emmanuel a világ tinihímjeinek hivatalos egyenruháját viseli – edzőcipőt, farmert és elnyűtt pólót. Fiatalnak, egészségesnek és eltökéltnek látszik. Ő a férfi a családban, még ha ez meg is ijeszti. Ezek azok az esetek, amelyek összetörik a szívemet.

Megkésve nyújtom a kezemet. Guerline futólag megszorítja, inkább udvariasságból, semmint üdvözlésképpen. Az egy hálószobás lakásban hárman laknak, és úgy is néz ki. Guerline a zsúfolt nagyszoba felé int, amelyről lerí, hogy egyszerre szolgál közös szobaként, hálószobaként és étkezőként. A szoba helyhiányát színek pótolják. Sárga falak, egy túltömött piros bársonyszék, a jobb oldalt álló kredencek türkizkék színébe beleolvadó, élénk mintázatú steppelt paplanokkal megrakott dívány.

A piros székre szavazok, amely az ablak előtt áll. Mellettem a falon egy magas fapolc, rajta szentek aranykeretes fényképei, pár ikon és egy árván fityegő rózsafüzér. Alatta zöld szobanövényeknek előbb a magas komód, majd a hosszú tévétartó állvány mentén húzódó tömkelege egészíti ki a szoba hangulatát. A zöld levelek egyik öblében fehér gyertyák diszkrét fürtjét veszem észre félkörben elrendezve, előttük egy tál víz frissen vágott virágokkal. Angelique bekeretezett fényképét, ugyanazt a szégyenlős mosolyú képet, amelyet a keresésére felszólító szórólapokon használtak, a gyertyák mellé állították.

Guerline rajtakap, hogy a hevenyészett oltárt bámulom, mire gyorsan másfelé nézek. Az olvasottak alapján sok haiti a katolicizmus és a vudu egyfajta keverékét gyakorolja, de erről vajmi keveset tudok.

A szobában szanaszét heverő többi csecsebecsére irányítom a figyelmemet. Egy homokkal teli tiszta cumisüveg – egy csipetnyi Guerline szigetországi otthonából? Aztán meglátom Emmanuel elmaradhatatlan iskolai fényképét, amelyen csak úgy villognak a fehér fogai. Mellette egy felnőtt nő kisebb képe, a színei megfakultak, a háttér nehezen kivehető. A nő mosolya viszont ismerős. Ha tippelnem kellene – Emmanuel és Angelique anyja, aki még mindig Haitin él. Végül észreveszek egy pálmafák keretezte őszülő párt ábrázoló fényképet. Guerline és a nővére szülei, talán az otthonuk előtt készült, mielőtt a földrengés elpusztította volna.

– Azt mondja, tud segíteni, igen? – jelenti ki Guerline, miközben a díványhoz lép, és kezét a paplankupacon pihenteti. Emmanuel szorosan a nyomában. Nyilvánvalóan óvja a nagynénjét. Kíváncsi vagyok, hogy vajon a nővérét is óvta-e, vagy épp az ő eltűnése révén eszmélt rá, hogy védelmezni kell a szeretteit.

– Frankie Elkinnek hívnak – ismétlem meg mindkettejüknek. – Beutazom az országot, és a maga unokahúgáéhoz hasonló esetekkel foglalkozom.

Guerline a homlokát ráncolva igyekszik megemészteni, amit mondtam.

– Maga magánnyomozó? – kérdezi végül franciásan dallamos angol nyelven.

– Nincs magánnyomozói engedélyem. Önkéntes vagyok. – Sosem tudom, ezt a részt hogyan magyarázzam. – Igazából van jó pár hozzám hasonló laikus, akik az eltűnt személyek utáni nyomozásnak szentelik az életüket. Keresőkutyásoktól kezdve pilótákon át aktív szolgálatot teljesítő katonákig. Vannak szervezetek, eltűnt személyeket kereső üzenőfalak, ahol követjük az unokahúgáéhoz hasonló eseteket.

Guerline a homlokát ráncolja.

– Az én Angelique-em… Ő is ott van valami üzenőfalon?

– Az interneten, tanti – motyogja a nő vállánál Emmanuel. – Arról beszél, hogy az interneten lehet olvasni a részleteket.

Bólintok.

– A jelentések szerint Angelique november 5-én, pénteken jött el az iskolából. Délután negyed négykor. Azóta senki sem látta.

– A rendőrség egyre csak kereste – erősíti meg az ujjaival szórakozottan malmozó Guerline. – Ricardo, a mi közösségünk rendőre. Megígérte nekem, hogy hazahozzák az én Angelemet. De már hosszú hónapok óta nincs semmilyen hír.

– Megtalálták a hátizsákját.

– Igen. Egy bokor alatt az iskola területén.

– A hátizsákban benne volt a mobiltelefonja, a tankönyvei és a szerelés, amit aznap iskolába menet viselt?

Guerline bólint. Emmanuelre pillantok, és kíváncsi vagyok, vajon tudta-e, hogy a nővére bepakolt egy váltás ruhát, hogy alighanem valamit tervezett arra a péntek délutánra. De tökéletesen kifejezéstelen marad az arca.

– Erőszaknak semmi nyoma? – noszogatom, mert nem minden részletet hoztak nyilvánosságra.

Guerline a fejét rázza.

– Semmi… nem találtak semmit. Még a telefonján se… Ricardo azt mondja, el tudják olvasni az sms-eit, és meg tudják nézni a hívásait. De semmi sem árulja el, hogy hová ment, mit csinálhatott. A barátnői megesküsznek rá, hogy semmit sem tudnak. Angel elment az iskolába. Aztán úgy volt, hogy hazajön, és megvacsorázik. Csakhogy…

Guerline most ugyanolyan elveszettnek látszik, ahogy tizenegy hónapja érezhette magát. Reszket a keze. Szorosan összekulcsolja, a kecsesség mintaképe, még bánatában is.

– Voltak Angelique-nek közeli barátai? – faggatom.

– Kyra és Marjolie. Ők is jó kislányok. – Ez utóbbi kijelentésben azonban némi habozást érzek, ami kíváncsivá tesz.

– Fiú barátok?

– Angel magának való. Se fiúk, se bulik, semmi efféle gond. Nagyon jó kislány. Gondoskodó nővér, szerető unokahúg.

– Elnézést, Mrs. Violette. Az utóbbi időben volt valakivel nézeteltérése? Valamelyik osztálytárssal, tanárral, edzővel?

Guerline a fejét rázza. Emmanuel mesterkélt nemtörődömséggel a padlóra szegezi a tekintetét.

Lesz még mit kérdeznem tőle.

– Lányos dráma? – próbálkozom még utoljára. – Tudja, hogy megy ez a tinédzsereknél. Egyik nap még öribarik, másnap meg már ősellenségek.

– De nem az én Angelique-em. Neki megvan a magához való esze, az egyszer biztos. Egyetemet akar. Jövőt. Érti.

Guerline egyenesen a szemembe néz, és nekem leesik. Angelique nem akart visszamenni Haitire. Be akart jutni az egyetemre, hogy remélhetőleg megadják neki a diákvízumot, és itt maradhasson az országban, annak minden lehetőségével együtt.

– Én képesített ápolóasszisztens vagyok – mondja nekem halkan Guerline. – A nővérkedés jó munka. Angel viszont, ő egy napon orvos lesz. Talán sebész. Van olyan okos. A nővérem ezért küldte hozzám a gyerekeit, pedig a szíve szakad meg, amiért ilyen távol nőnek föl a babái. Muszáj, hogy legyen reményük. A mi gyönyörű Haitink… A földrengés túl sokat vett el tőlünk, az újjáépítés pedig lassú.

Emmanuel átkarolja a nagynénje vállát.

– Talált a rendőrség valami nyomot, esetleg egy szóba jöhető személyt? – unszolom.

Guerline a fejét rázza.

– Elméletek? Angelique önszántából ment el, vagy akarata ellenére?

– Önszántából sose menne el – tájékoztat kerek-perec Guerline. Összefonja a karját lilába öltöztetett, széles mellkasán, és ugyanazt a dacos arckifejezést ölti magára, amit már az unokaöccsénél is észrevettem.

Nem erőltetem a dolgot. Semmi értelme vitatkozni egy család hiedelmeivel vagy látásmódjával. Minden egyes napot úgy kell átvészelniük, és ez állhatatlan társsá teszi az igazságot.

– Hogy tudna segíteni? – szólal meg hirtelen Emmanuel. Felszegett álla egyben kihívást is közvetít felém. – Mi olyasmit tud tenni, amit a rendőrség még nem tett meg?

– Biztosra veszem, hogy a rendőrség remek munkát végzett – válaszolom csitítólag, habár ezt egyáltalán nem így gondolom. – De vedd figyelembe, hogy még a legjobb nyomozóknak is többtucatnyi ügyre kell odafigyelniük. Főleg így, hogy ennyi idő telt el azóta. Egy hozzám hasonló viszont kizárólag a nővéredre tud koncentrálni. Azért jöttem, hogy megkeressem, és addig innen el nem megyek, amíg meg nem találom.

– Itt lakik a környéken?

– A Stoney’s fölött vettem ki egy szobát.

A srác nem tudja elrejteni az arcán átsuhanó meglepetést, amit szinte azon nyomban rosszalló pillantás követ.

– Maga megőrült.

Guerline finoman belebokszol az unokaöccse vállába.

– Ne sértegesd a vendégünket.

– Ugyan már. Nézz csak rá, tanti. Nem rendőr, nem is helybeli, nem is…

Közülünk való, egészítem ki helyette fejben.

– Senki se fog szóba állni vele – folytatja könyörtelenül Emmanuel. – Ki fogja akasztani az embereket. Hogy hozná azzal vissza a nővéremet?

A végén már fülsértően magas a hangja, a dühe a bánatáról tanúskodik. Látom a nagynénjén, hogy megérti, ahogy ő is látja rajtam. Ez egy rövid időre összeköt bennünket. Két idősebb, bölcsebb nő, akik sajnálják, hogy a világ annyi fájdalmat okoz a gyermekeinknek.

– Örülök, hogy azt mondod, meg vagy elégedve a rendőrség erőfeszítéseivel – puhatolódzom. – De attól még az az igazság, hogy már majdnem egy év eltelt. A rendőrség nem talált újabb nyomot, különben már hallottál volna róla. Úgyhogy, ha nem is tetszem neked, ha nem is értesz engem… Mi veszítenivalód van? – Farkasszemet nézek Emmanuellel, aki az eddigieknél is ellenségesebbnek látszik. – Te vissza akarod kapni a nővéredet. Én segíteni akarok. Miért ne használnád ki?

Emmanuel erre nem tud mit válaszolni, de az arckifejezéséből ítélve még mindig nincs meggyőzve. A nagynénje viszont lassan bólint. Azt nem mondanám, hogy ő hisz nekem, de egyértelmű, hogy gyakorlatias nő. A nélkülöző gyermekkor és a bizonytalan felnőttkor egybekovácsolta lelki alkatára szemlátomást hatott a logikám.

Mélységes szomorúság övezi a szemét. Tizenegy hónap elteltével kezd kétségbe esni. Emmanuellel ezt nem osztja meg; mindketten erősek maradnak egymásért. Most meg itt vagyok én, és a remény felcsillantásával felborítom törékeny ökoszisztémájukat. Emmanuel még nem áll rá készen, Guerline néninek viszont több esze van annál, hogy elszalassza.

Az engedély megszerzése nem mindig ilyen könnyű. Dobtak már ki otthonokból. Vágtak a fejemhez sörösüveget, böfögtek a képembe rosszindulatú fenyegetéseket. Egyesek számára a harag könnyebben kezelhető. És sok család igenis rejteget titkokat.

Szerintem Guerline nem tartozik közéjük. Emmanuel… Ő többet tud, mint amennyit elárul, ezt lefogadom. Mint ahogy azt is, hogy szerinte a nővérét védelmezi a hallgatásával, ami azt jelenti, hogy az igazi munkám az lesz, hogy meggyőzzem ennek az ellenkezőjéről.

Felállok. Nem akarom se Guerline-t lehengerelni, se Emmanuelt elidegeníteni. Nem, mert látom rajtuk, hogy mindketten válaszokat akarnak.

Guerline-re koncentrálok.

– Ricardo, a közösség rendőre. Meg tudná adni az elérhetőségét, és közölné vele, hogy keresni fogom? Vagy jobb szeretné, ha én adnám meg az enyémet, hogy továbbítsa neki?

Guerline bólint, én pedig lefirkantom a Tracfone-om számát.

– Esetleg felhívná Angelique iskoláját, és engedélyt adna az igazgatónak vagy valamelyik iskolai tanácsadónak, hogy beszéljen velem?

Újabb alig látható bólintás.

– A Stoney’s fölött lakom – mondom el újra, mert látom, hogy kezd úrrá lenni rajta a fáradtság. – Hetente több este ott is dolgozom. Ha személyesen kell elérnie, ott megtalál. Nemcsak Angelique miatt vagyok itt, hanem maga miatt is.

Emmanuel valami gúnyos megjegyzést mormog a bajusza alatt. Guerline azonban ezúttal erősen megszorítja a kezemet. Én váratlan és ismeretlen vagyok a számára, neki viszont nincs mit veszítenie.

A legtöbb ügy így kezdődik. A kétségbeesett remény és a tétova bizalom buborékjával. Hogy aztán innen hová jutunk, hogy Guerline és Emmanuel hónapok múlva miként lát majd engem…

Emmanuel lekísér a földszintre. Nem szól egy szót sem, hagyja, hogy a merev válla közvetítse a rosszallást.

– Te szereted Angelique-et – jelentem ki halkan, amikor leérünk az előtérbe. – Ő jó nővér. Vár téged.

A fiú csak bámul rám, de én élénk ragyogást látok a szemében. A fájdalmat, amit ereje megfeszítésével próbál nem kimutatni.

– Tényleg csinált már ilyet? – kérdi gorombán.

– Sokszor.

– És konkrétan hány embert talált meg?

– Tizennégyet.

Elbiggyeszti a száját, látszik rajta, hogy meghökkentette a szám.

– Jó éjt, Emmanuel. És ha bármi eszedbe jut, arról tudnom kell. – Nyújtom a kezemet. Ezúttal elfogadja.

Aztán kilépek a háromszintesből a csípős őszi estébe, ahol már lement a nap. A távolban élénk fények hunyorognak. Ennél a háztömbnél azonban nem égnek az utcai lámpák. Egy magányos nő számára nem éppen a legjobb ötlet sötétedés után lófrálni, de aligha van más választásom.

Kihúzom magam, és fürgén elindulok visszafelé a Stoney’shoz, hálát adva az égnek, hogy Emmanuelnek nem jutott eszébe föltenni a következő logikus kérdést: nemcsak, hogy hány embert találtam meg, hanem hogy hányat találtam meg élve.

Egyet se.

Egyelőre legalábbis.

4. fejezet

Guerline-éktől távozva csak árnyékba burkolódzó emberfürtöket tudok kivenni a verandákon, ahogy elhaladok mellettük. A kezemet menet közben olajzöld dzsekim mellső zsebeibe süllyesztem. Melegebb lenne, ha végig begombolnám, de nem akarom megkockáztatni, hogy akadályozva legyek a mozgásban. Különösen, amikor az első alak leválik az egyik utcai verandáról, kilép a drótkerítésen, és a hátam mögött felveszi a tempómat.

Nem állok meg, és nem fordulok hátra. Egyenesen a háztömb vége felé tartok, ahol a piros lámpa megtorpanásra kényszerít. Léptek a hátam mögött. Közelebb, még közelebb.

Oldalra mozdulok, helyet adva magam mellett. A másik megáll az üres helyen. Fekete férfi. Valahol tizennyolc és huszonöt között. Magas, széles vállú pasi túlméretes patriotsos kapucnis pulcsiban, ami még magasabbnak és szélesebbnek mutatja.

Rám pillant. Én továbbra is magam elé meredek.

A lámpa zöldre vált. Lelép a járdáról, könnyen lehet, hogy a léptei kétszer akkorák, mint az enyéim.

Már éppen kezdek lehiggadni, most én megyek az ő nyomában, amikor ráeszmélek, hogy a hátam mögül még mindig lépteket hallok. Egy másik emberét, akiről paranoiámban rögvest azt gondolom, hogy egészen végig ott volt. Átjutok a kereszteződésen, hogy ott aztán kiderüljön, a háromszintesek következő tömbje pont ugyanolyan gyéren megvilágított és baljóslatú, mint az előző.

Forduljak meg és nézzek szembe az illetővel? Válasszak ki egy ajtót, és tegyek úgy, mintha az lenne a végcélom?

Opciók. Választanom kéne közülük, és valahogy körültekintően eljárni, miközben a léptek távolsága gyorsan enyészik.

Az utolsó másodpercben megpördülök, felkészülve, hogy szemtől szembe kerülök a lehetséges fenyegetéssel.

Mögöttem a fekete lány megtorpan. Testhez tapadó farmert, szűk, bordázott pamutinget és hatalmas ezüstkarikákat visel fekete bőrdzsekivel és hozzáillő tűsarkú csizmával.

Felvonja finoman kiszedett szemöldökét.

– Meg van húzatva, hölgyem? Ez nem az a hely, ahol az ember sötétedés után egyedül lófrál. Hé, Jazz, várj meg!

Azzal futva megkerül, utoléri a széles vállú srácot, és belekarol. Végigszambáznak a háztömb mellett.

Azt mondom magamban, hogy jól vagyok.

Többé-kevésbé, de azért gyorsan keresztüliszkolok a Stoney bárjához vezető utcák labirintusán.

Gyógyulófélben lévő függő vagyok. Beletelt néhány próbálkozásba, de most már kilenc éve, hét hónapja és tizennyolc napja józan vagyok. És mégis szeretek besétálni az ajtón, hogy magamba szívjam egy-egy echte sarki kocsma szagát. Olyan érzés, mint hazaérni.

Sok AA-s társamnak úgy sikerül meggyógyulniuk, hogy kerülik a piálást meg az összes olyan szituációt, amelyben szerepet játszik az alkohol. Eleinte én is ezt tettem. Hát, nagyjából. Órákig keringtem a helyi kricsmi körül, ahová iszonyúan szerettem volna bemenni, de minden erőmet összeszedve sikerült kint maradnom. Így ismerkedtem meg Paullal. Rájött, hogy min megyek keresztül. És egy darabig hitt bennem, amikor én még nem álltam rá készen, hogy higgyek magamban.

Megcsináltam a kilencvennapos gyűléssorozatot. Szereztem egy szponzort. Szereztem egy új szponzort. Úgy döntöttem, nem nekem való a program. Féltem, hogy nem nekem való a józanság. De leginkább szép csöndben, reményvesztetten rájöttem, nem nekem való az, hogy önmagam legyek. Nem tudtam, hogyan kell csinálni. Soha nem is tudtam.

Több mint egytucatnyi AA-s év meg két újrakezdés után első kézből tudom, hogy a józanságig többféleképpen is el lehet jutni. De azért tapasztalatom szerint továbbra is az AA egyszerű igazsága – beismerni az alkohollal szembeni tehetetlenséget, és egy fölöttes hatalom révén erőt gyűjteni – a legjobb kezdőpont. Eljárok a gyűléseimre. Olvasok a Nagykönyvből. Vigaszt találok olyanok társaságában, akik úgy élik becsületes, zűrös, küzdelmes életüket, hogy nem isznak, mégis jól vannak. Még örömüket is lelik benne.

Muszáj volt bárokba visszamennem dolgozni. A kiszolgálás az egyik legkönnyebb és viszonylag jól fizető munka, tekintve az átmeneti életstílusomat. Különben az, hogy a pia közelében vagyok, nem nagyon izgat. A kihívást nekem az ilyen éjszakák jelentik, mint ez a mai, amikor nyomottnak, elveszettnek és egy kicsit szomorúnak érzem magam.

Amikor a bejárati ajtón belépek, Stoney felpillant. Meg még páran. A kései óra többtucatnyi vendéget csalogatott ki otthonról. Már a legtöbb asztal és bárszék foglalt. Magányosok, párok, baráti társaságok. Azok, akik szórakoznak, és azok, akik keményen isznak.

Én nem vegyülök, és nem ítélkezem. Ott vagyok, de elkülönülök. Ez a része nekem mindig könnyen megy. A legtöbb piáshoz hasonlóan én is azzal töltöttem el a fél életemet, hogy egyedül éreztem magam egy zsúfolt helyiségben. A piálás is az egyik módja volt annak, hogy az ember ezt könnyebben megeméssze.

A konyhába indulok, hogy kajaügyben a szaván fogjam Stoney-t. A reggeli óta nem ettem semmit, és most, hogy már túl vagyok a nap drámáján, majd éhen halok. Észreveszek egy alacsony, duci fekete nőt, aki fehér kötényt visel, és egyik kezében egy fémkaparóval, a másikban meg egy fakanállal ügyködik a grillen.

Amikor belépek, felpillant.

– Te vagy az új lány?

– Holnap kezdek.

– Úristen, de gebe vagy. Ennél?

– Mindig. De ki tudom szolgálni magam. Úgy látom, te nem érsz rá.

– Semmi gond, szivi. Burgert vagy csirkét? Ha már úgyis négyet csinálok, az ötödik nem számít.

– Frankie vagyok. És ha nem gond, burgert kérek.

– Viv. A szobatársaddal találkoztál már?

– Futólag. Úgy meredt rám, mintha én lennék az ördög. De az is lehet, hogy én meredtem úgy rá.

Viv halk kuncogást hallat, amibe max ötlábnyi egész teste belerázkódik.

– Engem bír.

– Komolyan?

– Darabolt csirkemáj. Az mindig beválik. – Viv egy szempillantás alatt megfordít négy burgert, és odadob egy ötödik fagyasztott húspogácsát. Én mindenkit tisztelek, aki ilyen fürgén tud szakácskodni.

– Életfogytos vagy? – kérdem arra utalva, hogy egész életében a konyhában melózik.

– Igen, ’szonyom.

– Én is. A pult mögött.

– Stoney azt mondja, nem iszol.

– Tizenkét lépéses vagyok.

– Ühümm. A férjem is hasonló cipőben jár. Kell egy lista a helyi gyűlésekről?

– Az remek lenne. – Az érkezésem előtt kinyomtattam egy-két infót, de legalább ebben az egy témában már megtanultam elfogadni a segítséget. – Mit teszel a burgerekbe? – Ellököm magam az ajtófélfától.

Viv a rozsdamentes acél konyhasziget felé biccent, amelyen egytömbnyi szeletelt sajtot, egy üveg savanyúságot és egy zacskó zsömlét látok. A végében, egy bádogdobozra való evőeszköz mellett vékony fehér műanyag tányérok vannak felstószolva. Kicsi, de hatékony elrendezésű konyha. Viv a grilltől egyenesen az olajsütőhöz lép, és beleenged egy kosár hasábburgonyát.

Kezet mosok, aztán tányérra teszem a zsömléket, kiadagolom a szeletelt savanyúságot, lehámozok néhány szelet sajtot. Magamnak is veszek egy ötödik tányért. Ahogy ott gubbasztok a konyhában, a pirított húspogácsák meg a ropogósra sülő krumpli illatában, farkaséhes leszek.

– Saláta és paradicsom a hűtőben – tájékoztat színpadiasan suttogva Viv. – Meg az én spéci szószom. Egy adagot azért hagyj meg Stoney-nak. Meg a haverjainak.

– Máris bírlak téged.

Boldog hümmögés. Viv a tányérokra löködi a négy elkészült burgert, az ötödiket megfordítja, és kikapja a sült krumplit. Baromi jól csinálja.

A négy tányért kiviszem Stoney-nak, Viv pedig közben elkészíti az enyémet. Stoney-nak a szeme sem rebben, amikor meglátja, hogy a kihozott kajával ott állok a bárpultja végében. Mi hárman mintha már évek óta együtt dolgoznánk. Szeretem is ezt az érzést, de félek is tőle. Nem véletlenül vagyok mindig kívülálló. Sok AA-s arról beszél, hogy az egyik függőséget egy másikkal kell pótolni, hogy legyen mivel megküzdeni. Én leszoktam a piálásról, és helyette rákaptam arra, hogy folyton úton vagyok.

Guruló kő nem mohosodik. Paul mondta ezt nekem állandóan. Később azzal vádolt, hogy nem hallgattam rá. Pedig hallottam én mindent. Mindig mindent hallottam.

Viv most fagyasztott csirkeszárnyakat kezdett sütni bő olajban. Munka közben dudorászik, a homlokán fényesen csillog az izzadság. Mozdulatai ráérősek, gördülékenyek. Stoney jelenik meg, kezében két cetlivel. A még mindig félkész burgeremre pillant, aztán a kezembe nyomja a cetliket, és eltűnik.

Felolvasom Vivnek a rendeléseket, aztán rányomom a burgeremre a tetejét, és nekilátok.

– Hokedli a sarokban – énekli Viv.

Naná, hogy a hűtő árnyékában ott egy eldugott öreg fahokedli. Odahúzom a konyhaszigethez, és ráülök. Mivel Viv már bizonyságát adta, hogy munka közben nem zavarja a beszéd:

– Hallom, eltűnt egy lány – pedzem meg.

– Angelique Badeau – erősíti meg Viv. A friss hús sistergése, ahogy két újabb marhahúspogácsát dob a grillre.

– Mi történt?

A fémkaparó lendülése a levegőben.

– A csaj egyik nap kisétált a gimiből, és bumm, azóta senki se látta, senki se hallott róla.

– Drogok, bandák? – kérdezem.

Viv csak annyi időre fordul meg, hogy jelentőségteljesen rám pillantson.

– Csak mer’ fekete?

– A fehér srácok is bandáznak – biztosítom. – Ami azt illeti, majd mindegyik csoport, például az egész középosztály, a középkorú fehér pasik egyszer csak átmennek mocis fazonba. Azt is mondhatnánk, hogy a bandázás a közös nevezőink egyike.

– Mi vagy te, valami szociológus hölgy? Vagy még rosszabb. – Viv gyanakodva szaglászik felém. – Valami fehér jótét lélek, aki azért jött, hogy megmentsen bennünket önmagunktól?

– Egy pillanatig sem feltételezném, hogy egy nő, aki ilyen szakértelemmel forgatja a fakanalat, mint te, megmentésre szorul.

Viv kurtán bólint, megfordít két burgert, majd kiemeli a csirkesütő kosarat.

– A rendőrség még keresi? A lányt’ – lapátolok be egy újabb falatot.

– Azt mondják. Hónapok óta semmi hír.

– A helybeliek hogy vélekednek?

Vállvonogatás.

– Úgy hallani, jó tanuló volt, okos, nem az a bandázós fajta. De hát nehéz idők járnak a bevándorlókra, főleg a tízéves haitiakra.

– Tízéves haitiak?

– Akik a földrengés után érkeztek. Ezen a környéken mindig is nagy közösség élt. Úgyhogy miután beütött a földrengés, az emberek ide menekültek, ahol a családtagjaik kisegíthették őket. Egy természeti katasztrófa túlélőiként valami spéci vízummal jutottak be. De az csak tíz évig volt érvényes, és tudod, hogy van ez, lejárt az idő. Mostanra már sokuknak, főleg a gyerekeknek megvan az itteni életük. Munka, barátok, közösség. Há’ persze, hogy nem akarnak visszamenni. De te is láttad a híreket. Manapság trükkös dolog bevándorlónak lenni. A tömeges kitoloncolás kizsigerelné a helyi egészségügyet, de ez nem jelenti azt, hogy nem fog rá sor kerülni. Vannak ügyvédek, akik most a bevándorlók nevében pert indítanak, és ez hosszabbítással jár, amíg a bíróságok megoldják az ügyeket. Utána viszont… – Viv megvonja a vállát. – Egy csomó helybeli család már nem tudja, mit hoz számukra a jövő. A sitt meg senkinek se vidám dolog.

– Szóval ez a tizenöt éves lány azért szökött meg, hogy megússza a kitoloncolást?

– Átöltözött. – Viv lehalkította a hangját. – Legalábbis ezt hallottam. És a telóját is itt hagyta. Ez úgy hangzik, mint akinek volt egy terve. Isten a tudója, hogy én soha nem vennék ki egy mobiltelefont az unokáim kezéből.

Bólintok, rágcsálom a burgeremet. Ezek a részletek engem is zavarnak. Tényleg előre megfontoltnak hangzik. A kérdés továbbra is az, hogy vajon önszántából történt-e. Mármint, hogy a hátizsákot vajon Angelique tette az alá a bokor alá, vagy valaki letépte róla, és odahajította, nehogy megtalálják. Ha a rendőrségnek van is videója a történtekről, nem árulja el. De kész vagyok lefogadni, hogy erre a kérdésre ők maguk sem tudják a választ. Ha szilárd bizonyítékuk lett volna az erőszakos megszöktetésre, az ügy villámgyorsan bekerült volna a telefonos riasztórendszerbe. Az a tény, hogy napokig tartott, mire a rendőrség teljes gőzzel beindult, nekem arról árulkodott, hogy először kételyek merültek föl. Lehet, hogy Angelique már nem először tűnt el. Ez nem olyasmi, amit már az első találkozásunkkor meg akartam volna kérdezni a családtól. Másrészt viszont a következő találkozónkon…

– Szóval a helyiek úgy gondolják, hogy Angelique az esetleges kitoloncolás elől lógott meg?

– Az a csaj itt töltötte az élete nagy részét. Azt hiszed, vissza akar menni?

– Az anyja még ott él – mondom, majd sietve hozzáfűzöm: – Legalábbis ezt olvastam.

Viv erre a szemét forgatja, és a fémspatulával a fehér tányérkupac felé mutat. Megkésve teszem le félig megevett vacsorámat, gyorsan kezet mosok, és folytatom a porciózást. Viv kikapja a sült krumplit.