Válogatta és szerkesztette © Berka Attila, 2025

© Erdély Miklós örökösei, 2025

A borítót Erdély György képének felhasználásával
Székelyhidi Zsolt tervezte

A kötet a Nemzeti Kulturális Alap támogatásával jelent meg

Válogatás Erdély Miklós írásaiból

Tartalom

Kitüntetéseimről

Előkészületek

Fekete és cifra

Ajánlattevők

Félig kész – mégis add ide!

Metán

Üdülés Hitlerrel

(Örök kétségbeejtő…)

Baal-Sém Tov homloka a zsámolyon

Melléklet

Kempis Tamás követése

Áhítat

(Te lettél…)

Fényismeret

Váratlan kantáta

Pop tanulmány

A költséges film

Amerikai anzix

Anarchisták Párizsban

(Titokban…)

Esti és vándordal

Dirac a mozipénztar előtt

Szinkroneffektus

Sejtések II.

Szamarak

(Szmolenszknél elesett…)

Melyiket választod

Nem sikerült

Optimista előadás

Montázs-éhség

Mondolat

Gúlában

Rendeletek

Rosszhiszeműségemről

Tavaszi kivégzés

Első és utolsó politikai vers

Emlékmű

(Vannak bizonyos…)

Pihenő

A művészet mint üres jel

Marly tézisek

Perforált vers

Vers az ismeretterjesztés költőiségének szükségességéről

Azonosításelméleti vizsgálatok

Demokratikus festmény

Kollapszus

Idő-mőbiusz

Függelék

Szerkesztői megjegyzések

Kitüntetéseimről

Születésemnél fogva alkalmas vagyok a kitüntetésre. Ugyanis a bal mellkasom jó egyharmaddal nagyobb, ha ugyan nem másfélszerese a jobb oldalinak. E ritka rendellenesség következtében széles felületet kínálok az érdemrendek számára, s talán ennek köszönhetem, hogy feljebbvalóim néhány találkozás után, többnyire mondvacsinált érdemek alapján, kitüntetésemre szánják el magukat. Így gyakran néztem feljebbvalóim szemébe és álltam acélos tekintetüket, melyből csak úgy áradt a meggyőződés, hogy ez esetben valóban „rátermett” egyént ér a megtiszteltetés.

Háromsoros rendjelsorozatom azonban mégsem volt sosem teljes, az állandó pótlás ellenére foghíjak éktelenkedtek benne; bizonyos időszakokban majdnem teljesen kiürült, előfordult, hogy mindössze csak 2-3 nyavalyás érem tengődött rajtam. Rejtélyes módon tönkrementek, megmagyarázhatatlan gyorsasággal elhasználódnak, megpenészednek, korrodálnak, vagy néhány hónap alatt egyszerűen lerohadnak rólam. Mások lecsúsznak, elvesznek, egyik-másik egészen gogoli módra leválik, elbujkál, s ha rátalálok, úton-útfélen visszaszemtelenkedik. Magam részéről nem rajongok különösebben a kitüntetésekért, annál kínosabb a városban romlott, némelykor már kellemetlen szagot is árasztó fityegőkkel járkálni. Ilyen esetben természetesen azokat magam távolítom el, a szemétre, a szagosabbakat a tűzre, vagy a WC-be vetem. Rendjeleim elfogadható állapotban való tartása mindenesetre állandó elfoglaltsággal jár, de körülményeim és sajátos predesztinációim folytán azoktól végképp eltekinteni nem tudok.

Vannak viszont szívemhez közelebb álló, bizonyos szempontból titkos kitüntetéseim is. Ezeket zubbonyom belső oldalára, a bélésre varrom. Mivel jóval nehezebben pótolhatók, és a melengetéstől romlandóbbak is, gondosabb, sűrűbb fertőtlenítést igényelnek. Mégsem teljes a sorozat itt sem, és ez a tudat kifejezetten nyugtalanít, a velük való bensőséges kapcsolatomat zavarja. Mint valami kis kamarakórus veszik körül a szívemet, s karnagyi ütemére nagy odaadással dalolnak. Én azonban elégedetlen vagyok laza és bizonytalan zengzeteikkel, énekük gyakorta bántóan hamis. Mikor teljes önfeledtségükben fülsértően disszonáns hangokat eregetnek, szenvedő arccal a szívemhez kapok, hogy elhallgattassam az elviselhetetlen kornyikálást. Társaságban nem kis aggodalmat keltenek görcsös mozdulataim, sokan azt hiszik, hogy szívbajos vagyok. Feljebbvalóim előtt természetesen amennyire tudok, uralkodok magamon, nem akarom alkalmatlanságomat nyilvánvalóvá tenni. Hogy a belső oldalon sem képes létrejönni a kívánt harmónia, az éremsorozat hiányos voltának és az állandó csereberének tulajdonítom. Ha egy komplett, összeszokott együttes alakulhatna ki belül, megszűnnének az idegőrlő disszonanciák, kellemes és megnyugtató lenne végre a dal. Egyelőre, sajnos, minden elővigyázatosság, fertőtlenítés és tartósító kezelés ellenére, hol egyik, hol a másik nehezen megszerzett titkos kitüntetésem váratlanul megfolyik és alig fokozható szégyenérzetemtől kísérve a nadrágomba csorog.

Előkészületek

Háromnegyed napig ültem egy bútor szélén,

A lámpa fényköréből elhúzódtam

Ácsorogtam mint a kintrekedt.

Falhoz lapultam mint a meghúzódó. Vigyázatlanságomon rágódtam.

Fásszín és ól közé szorulva, rossz-szándékú

Vidéki vándor, gerendához szorított kalap,

A serpenyő nyelét markoltam félnapig

Tűzfény hajtogatta villogó arcvonásaim.

Kiszóltam volna, de meggondoltam magam,

Ruhásszekrénybe mélyesztve találtam félkarom.

Baleseti kartonplakát, – meggörbültem

A támaszkodásban.

Hejehujázva ostorral kergettem ki

Csendes vendégeimet, – szitkozódva

Legyeket hajkurásztam. Betegágy szélére ültem

Félnapig ruhásszekrényben kutattam

Betegnek tüzeltem és főztem; de meggondoltam magam.

Lakatlan házam körül ólálkodtam gerendához

Szorított kalapszéllel, – rossz-szándékú kintrekedt.

Kiszóltam, majd az ajtót kulcsra zártam,

Fehérneműs szekrényben kutattam, tiszta lepedők közé

Mélyesztettem kezem, vártam míg elül a zaj.

A betegágy körül lebzselő szótlan vendégeimet

Elzavartam. Vödröm fogantyúzaját elkerülni véltem,

Vízforralásnál hallgatózva álltam. Zsanírcsikordulást

Elkerülni véltem. Elzsibbadtam a támaszkodásban.

Baleseti kartonplakát, szitkozódva elpenderültem.

Elvágódom ha a vízforraló edény nyelét nem szorítom.

A villogó piros zománcot –

Színtelenítő tűz fényköréből elhúzódtam

Széttaposott tűz szálldosó kormát törülközővel hajkurásztam.

A betegágyból kiléptem.

Vizet hordtam a parázsra, a zajt

Elkerülni véltem. Csaknem elvágódtam a sajnálkozástól.

Fekete és cifra

Bár veszettül törekedem

Gyömöszölni befele

A sok dunnát a rekamiéba

Mikor ágyamat vetem,

A puffadt vánkosok, és még a lepedő,

Az ivar-sok lehető

Hogy beleférjen szinte lehetetlen,

Egy emberalakú ládikóba

Mely fekete

És cifra

Hogy végül fedele

Lebegő,

És félig nyitva,

Kikandikál majd életem

Áldatlan, fura titka,

Hogy sárga cipőben is, he-he-he,

Választott voltam itt a dölyfre és a süge kínra,

Míg új nappalok terhe

Igencsak leszorítja,

Hogy lappadjon végre minden sejtelem

A fedél alatt, melyre fekete

Alapon cifra

Aranybetűkkel íratik föl nevem.

Hogy majd homályos sivatagokon őgyelegve,

Hunyorogva kacarásszak foszladék sajgásaimon,

Nedves tüskebokorba arcra-bukva

Rongyolnám súlyos aktualitásom.

Suhogva, széles gesztusokkal

Magyaráznám ott majd felködlő lényeknek

Sorsom unalmát,

S hogy valami pikánsat is mondjak,

Föleleveníteném a cserépkályha szagát,

A lét csimbókjait tépdesve

Röffennék egyet tán az asszonyi kenőcsről,

Mi olajozza néha érdes napjaink,

Mutatnék mérföldes karral le az alvilágba,

Hol gőzös konyhájában dunsztolódik a proli,

Üvegbuborékba zárt fénykukac

Sárga levében lötyögve

Állítgatja az automata-korbácsot, a vekkert,

Hogy reggel hűvösbe fúrja lesimított kobakját.

Pillanatnyilag azonban,

– Mit az újság is taglal –

Siessünk, könyörgöm jobban

Az életszínvonallal.

Ajánlattevők

Én már hajlandó lennék ugyanolyan bűnös lenni, mint bárki más, de ebben megakadályoz, hogy valami titkot nem értek. Valamivel önkéntelenül mindig elárulom magam, ami kirekeszt nemcsak a mulatságokból, hanem szinte az egész való életből.

Nagyon jól ismerem azt a pillanatot, ahol elvétem a dolgot és ezzel a felkínált lehetőséget. Ilyenkor az ajánlattevő váratlanul elakad, vizsgálódva, gondterhelten és majdnem sajnálkozva rám néz, majd másra tereli a szót. Utólag minden további célozgatásomat figyelmen kívül hagyja, és érezteti, hogy elkésett igyekezetem már csak sanyarú megvetését válthatja ki. Az ajánlat mindig felkészületlenül ér, hihetetlenül meglep. Nem tudom, miért és hol hibázok, miképpen kellene éreztetnem, hogy az ajánlatot, ami első pillanatban kétségtelenül visszataszító, de mégis kívánságom szerint való – elfogadom, sőt, ha egészen őszinte akarok lenni, legfőbb törekvéseim mindig is e felkínált lehetőségre irányultak. Azonban az ajánlattevőn rögtön látszik, hogy hatalmas gyakorlattal, óriási tapasztalattal rendelkezik a partnerek viselkedését illetően. Csevegésébe olyan észrevétlenül szövi be ajánlatát, majd olyan könnyedséggel szövi tovább, mikor meggyőződik alkalmatlanságomról, ami a lélekjelenlét és a gyors helyzetfölismerés mesteri fokára vall. Megmagyarázhatatlan számomra, hogy miért következetesen az ajánlat elhangzásának a pillanatában árulom el magam. Egészen odáig az illető nagy buzgalommal igyekszik, hogy belevonjon a számomra oly kívánatos ügyletekbe, de annak a világnak, amiből úgy látszik, végérvényesen ki vagyok zárva, van egy speciális titkos rejtjelrendszere, amit a közéjük való tökéletesen ismer. Én ebből a szempontból visszavonhatatlanul értetlen maradok.

A baj talán ott lehet, hogy régebben valóban ideálokat kergettem. Büszkén elhárítottam magamtól minden kínálkozó lehetőséget, ami érvényesülésemet vagy boldogulásomat nem érdemeim szerint méri, hanem valami egyéb, például összeköttetés, pénz vagy elvi kompromisszum szerint.

Úgy tűnik, a látható világon kívül vagy alatt, létezik egy másik megfoghatatlan szövevény, amelyben mindenkinek meghatározott szerepe van. Olyan titkos társaság, melynek úgyszólván mindenki tagja. Éppen ezért nem is lehet titkos társaságnak nevezni, hanem inkább egy második valóságnak, amelynek egészen más íratlan törvényei vannak, és ezeket a törvényeket rajtam kívül mindenki jól ismeri. Előnyökhöz, igazi örömökhöz csak ebben a második világban lehet hozzájutni, a felszíni ehhez képest szigorú, mondhatni aszkétikus, áttekinthetően jól rendezett. Sokáig érthetetlen volt előttem, hogy az emberek miként bírják elviselni ezt az örömtelen rigorózus világot, míg végre felfedeztem a másikat, ami bőségesen kárpótol mindenkit a felszíniben elszenvedett kínokért. Rosszul mondom, mert nem tapasztaltam semmi különösebb kínlódást ebben a kemény, könyörtelen világban sem, az emberek meglehetősen kedvvel mozognak benne, végzik a dolgukat, a panaszaik is csak amolyan álpanaszok. Azt gondolná az ember, ha valami ilyen kellemetlen, mint ez a felszíni valóság, az emberek gyötrődve sietnek, hogy belevessék magukat a másikba, vagy egyszerűen lerombolják, mint fölösleges, üres és hazug díszletet. Azonban ez mégsem így történik. Rá kellett ébrednem, a két világ egymás nélkül nem állhat fenn; egymást feltételezi.

A második, alsó világban minden megmozdulásnak valamiképpen visszaélésnek kell lennie. És mi máshoz képest lehetne visszaélés, mint az elsőhöz képest. Minden cselekedetnek a látható világ írott és íratlan törvényei szempontjából illegálisnak kell lennie, azokat a törvényeket bármilyen kis mértékben meg kell szegni. És éppen ez a megszegés, ez adja a második világ örömét, és így az első is nélkülözhetetlen. De más jelentősége is van a látható és törvénytisztelő világunknak. A másik világban való forgolódással és visszaéléssel megszerzett előnyöket csak itt lehet regisztrálni. Ahogy foszlányos tapasztalataimból következtetek, a legnagyobb érzékkel a nők vesznek részt az alsó világ üzelmeiben, született képességgel rendelkeznek ehhez, s gondolom, ott valóban ők az igazi urak. Elsősorban szerelmi képességüket forgatják nagy ügyességgel, arra mindig ügyelve, hogy a realitástól el ne szakadjanak, legyen az akár a legapróbb előny. Némelykor megelégszenek egészen jelképes anyagi viszonylattal is. Bármennyire is mélyre szorított és titkos erő ez bennük, kétségbeejtően elveszettnek érzik magukat, ha valamely alantas cél nem igazolja szentimentalizmusukat. És olyankor, ha sikeresen végrehajtották akciójukat, üdén és fáradhatatlanul mozognak tovább a felszínen mindenkiben további lendületet keltve.

Mint egyesek fecsegéséből azt ki lehet venni, a nehézkesebb férfiakat a katonaságnál nevelik át azzal az egyszerű módszerrel, hogy a felszínen olyan elviselhetetlen viszonyokat teremtenek, hogy mindenki kénytelen legyen magának megkeresni az alsó kibúvót. Ez a tudomány olyan, amit nem lehet szavakkal átadni, ennek technikájára mindenkinek magának kell rájönnie.

Hézagos ismereteimet erről a második, érzésem szerint valódibb világról különös módon legtöbbször üdülés közben szereztem. De ennek is meg lehet találni a magyarázatát. Üdülés alkalmával kikerülök megszokott környezetemből, ahol mint reménytelen esetet már mindenki ismer. Ahol már nem okozok különösebb zavart, bekalkulálják kívülállásomat, helyesebben kívülrekedtségemet, és helyemen zökkenő nélkül együtt mozgok környezetemmel, körbefogva, hogy hibát ne vétsek. Mindenki segít, hogy elkerüljem a számomra fölfoghatatlan helyzetekbe sodródást. Megjegyzem, megszokott környezetemben apró, véletlenszerű visszaéléseimet még a mai napig is feltűnően nagy üdvrivalgással honorálják.

Az üdülőben azonban a helyzet egészen más. Ott gyanútlanul úgy fogadnak, mint aki mindennel tökéletesen tisztában van – én is, gyanútlanul a kedves fogadtatáson felbuzdulva, különleges kívánságokkal állok elő, amely véletlenül és gondolom nagyjából gyakran egybeesik valamely titkos jelbeszéddel. Vagy még valószínűbb, hogy magabiztos fellépésem az alsó világ nagy hatalmú különleges császárának tüntet föl, melynek jelrendszerét nem is tudhatja bárki követni. Sorozatos hibáimat, amit az elfogadott kóddal szemben elkövetek, tehát olyan rejtjeles megnyilvánulásnak tekintik, melynek a kulcsát nem ismerik. Ennek köszönhetem azokat az úgynevezett bizalmas ajánlatokat, melyeket sorozatosan mindig idegenektől és olyan helyeken kapok, ahol nem ismernek. Csak amikor az ajánlat konkrétan elhangzik, abban a pillanatban derül ki az összes félremagyarázott megelőző hibáimról, hogy valódi hibák voltak. Újra kétségbeesetten hangsúlyozom, hogy képtelen vagyok elképzelni, mit fejez ki arcom vagy viselkedésem az adott pillanatban, mit kellene mondanom vagy csinálnom, hogy az ajánlattevő – legyen az a legegyszerűbb takarító néni – a másodperc tört része alatt ne rendezze át összes rólam nyert benyomását és ne fejezze be másként mondatát, mint ahogy elkezdte. Ne forduljon el tőlem, és ne zárjon vissza egy olyan világba, ahol a második világ támogatása nélkül már szinte egyedül érzem magam. Nehezen megmagyarázható az az óvatosság, ami egyetlen beavatatlan embert körülvesz. Nem lehet másra gondolni, mint hogy esetleg egyetlen ember is ügyetlenségével fölboríthatja ezt a jól szervezett, kétrétegű világot, de legalábbis nagy kalamajkát okozhat.

Visszatérve a nőkre és a szerelemre, ha jól meggondolom, a szerelem mindig is titokzatosságba burkolózott, a sötétet, a kimondatlant kereste, teljesen különös, taníthatatlan jelbeszéde volt, mióta a világ világ. Azt is mindenkinek magától kell megtanulnia, hogy az emberek létrehozták a szerelem mintájára ezt a kétrétegű világot, olyanná tettek mindent, a munkát, kötelességet, nehézséget, mint a szerelem, más szóval mindent szerelemmé varázsoltak. Az egész felszíni világ csábos takarója az alatta ficánkoló örömöknek és azoknak, akik mind a kettőbe be vannak avatva, maga lehet a paradicsom, ahonnan én kiűzettem.

Képtelennek látszik az a következtetésem, mely szerint a nők találmánya lenne a katonaság, amely a férfiakat arra a tudományra oktatja, ami a nőkkel veleszületett. Ez igazán nem valószínű. De végül is én nem a katonaságról akartam beszélni, bár elkerülhetetlenül felvetődik, hogy a bajok oka nálam abban rejlik, hogy sosem voltam katona.

Félig kész – mégis add ide!

–A szemérem pontos eseményre vezet.

–Az egészről csak futtában.

–(Újra és újra ez a fenyegető kegyelem.)

–Hazudni csak az ember tud, álmodni az állat is.

–És így a hazugság árván didereg.

–Ha ásvány vagy, csodáld a növényeket.
Az ennyire jó idő már tompítja a motorok zaját.

–(Az emberek, a berendezés [és minden] fényt visszaverő stabil köd.)

–Ne írd le, mert előfordulhat, hogy valaki nem érti.

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Berka Attila

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Benedek Enikő

ISBN 978 963 13 7162 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

IM Fell English – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License