MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© Hatos Pál, 2021

© Jaffa Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítófotó: Wikimedia Commons

Borítóterv: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-620-0

ISSN 2559-9666

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kötet megjelenését a nemzeti kulturális alap támogatta

TARTALOM

1. „Magyar, zsidó és kommunista” – Közelítések egy lehetetlen történethez

2. Lefagyás – A magyar történelem 1918 ősze és 1919 tavasza között

A háborús vereség politikai következményei

„…forradalmat akarunk, olyat,amilyent az oroszok csináltak.” A bolsevizmus korai története Magyarországon

„Kunné, három hét múlva megdöglünk, de együtt.” Mi történt 1919. március 21-én?

„Károlyi úgy járt, mint a megcsalt férj.” A népköztársasági rendszer utolsó kormányülése

3. „Silány lista”? – A forradalmi kormányzótanács megalakítása

4. „Megbízható forradalmár csak zsidó tud lenni”? – A „zsidóuralom” legendája

5. „A szovjetorosz katonák Magyarország határán állnak!” – A világforradalmi politika dilemmái

6. „Budapest munkástanácsa ma az egész világé” – Választás és legitimáció a Tanácsköztársaságban

7. „Mimikri élet” – Polgár a proletárdiktatúrában

8. „Jó érzés nem dolgozni” – A munkásuralom színe és visszája

9. „Mindenki földet és pálinkát követel” – A bolsevizmus fogadtatása vidéken

„Meghalt az alkohol.” A szesztilalom kacskaringós útja a proletárfröccsig

„A falu ellenünk van…” A Tanácsköztársaság és a paraszti világ földrajza

10. „A költészet útja a kommunista államban nyílegyenes” – Értelmiség és proletárdiktatúra

11. „Csak az van, ami lehet?” – A proletárdiktatúra metafizikai forradalmai

„A szerelemgyerekek a legerősebbek.” Házasságjog és „fajtisztaság” a proletárdiktatúrában

„Elfelejtsük azt, amit eddig tudtunk…” Az oktatás és a kultúra képzetei 1919-ben

„Bízunk a világmegváltás napjában!” Vallás és vallásüldözés a proletárdiktatúrában

12. „… a bolsevik hülyeséghez képest, önök, uraim, a nyugati civilizációt hozzák el” – A román támadás és a tiszántúl megszállása 1919 áprilisában

13. „Tudod-e, mi a kommunizmus?” – A vörösterror

14. „Magyarok, előőőre!” – Vörös háború a Felvidéken

15. „Éljen a szociáldemokrácia, éljen az ellenforradalom!” – A proletárdiktatúra elleni május–júniusi felkelések

16. „Gyenge a szovjet?” – Hogyan lett a győztes vörös háború diadala a vég kezdete?

17. „Kun elvtársnak jelentem, nem harcolunk tovább!” – A tiszántúli hadjárat és a proletárdiktatúra bukása

18. Szemet szemért? – Epilógus

19. Bibliográfiai jegyzet és ajánló

A kötetben felhasznált kéziratos források lelőhelyei

Forráskiadványok

Válogatott bibliográfia

Jegyzetek

„Kérem szépen, tanár úr, én is ott voltam, mikor a rossz fiuk, akiket kicsaptak, azokat a komiszságokat csinálták, de én nem csináltam semmit, tanár úr, én csak röhögtem, mert előre tudtam, hogy ki fogják csapni őket. […] Karinthy Frigyes, az Élet Iskolájának IV. B. o. tanulója.”

(Négy író nyilatkozata Kosztolányi
és Szabó irodalmi vitájáról. Az Est, 1920. november 7., 5.)

1. „Magyar, zsidó és kommunista” – Közelítések egy lehetetlen történethez

„[O]lyan simán, megrázkódtatás nélkül, mint ahogy valaki egyik szobából a másikba megy át, egyik napról a másikra, március 21-én Magyarország tanácsköztársaság lett. Nem puccs volt, de győzelmes forradalom, melyet nem előzött meg forradalmi harc.”{1} A regényíró Sinkó Ervin írta ezeket a sorokat 1935-ben, Szemben a bíróval címet viselő önéletrajzi emlékezésében. Egy párizsi irodalmi folyóiratban közölte – franciául. Anyanyelvén csak negyven évvel később látott nyomdafestéket, amikor szerzője már halott volt. Magyar író művével könnyen megtörténik az ilyesmi, főleg, ha egyszerre magyar, zsidó és kommunista. Az orosz Iszaak Babel szerint ennyi lehetetlenséget halmozni „valóságos perverzitás”.{2}

Az 1919-es Tanácsköztársaság története a „lehetetlenségek” hasonló halmozása volt. Sinkó fent idézett megállapítását ugyanakkor ma sem osztja a magyar közvélemény többsége. A forradalom az emberek képzetében elsősorban morális kategória, legtöbbünk a nagybetűs Szabadság képét rajzolja a forradalom fogalma köré. „A forradalom célja mindig a szabadság volt, és az is marad.”{3} A szabadság a modern világ legnagyobb erkölcsi értéke, a forradalomtól sem várunk mást, mint hogy céljaiban fennkölt, eszközeiben pedig tiszta legyen. Egész társadalmi rétegeket kirekesztő és ártatlan emberek százait legyilkoló diktatórikus rendszer nem lehet forradalmi. Ezért tagadják meg a legtöbben az 1919. március 21-ei bolsevik fordulattól a forradalom nevet. Jogos és érthető az ellenszenv, ám a történeti megismerés mégsem lehet tekintettel az emlékezet nemes szándékokból összekovácsolt béklyóira. Puccs vagy forradalom történt-e 1919. március 21-én, amikor kikiáltották a proletárdiktatúrát – más néven a Magyarországi Tanácsköztársaságot? Vagy valami más?

A Tanácsköztársaság 133 napos rövid történetének hosszú az árnyéka. 1964-ben Varga Jenő, a Magyarországi Tanácsköztársaság legfontosabb gazdasági vezetője amolyan erkölcsivégrendelet-félét írt Moszkvában. A néhány hónappal később elhunyt veterán kommunista közgazdász valószínűleg sejtette, hogy sorai nem kerülnek egyhamar napvilágra. Az eszme megvalósulásáról ugyanis nem a kötelező kincstári optimizmussal, hanem csalódott haraggal írt: „…nem tudom leküzdeni súlyos aggodalmaimat. Egy kérdés lebeg előttem, ami egész életem kérdése: lehet-e valódi szocialista társadalmat építeni? Lényegében arról van szó, hogy lehetséges-e az átmenet egy olyan társadalomba, amely a munka megfelelő javadalmazása elvén alapul, egy olyan társadalomba, ahol a termelés eszközei a társadalomé (szocializáltak), és ezért a kapitalista kizsákmányolás lehetetlen, lehetséges-e az átmenet a kommunista, azaz a valóban szocialista társadalmi rendbe, ahol a jövedelemelosztásban még mindig megvannak a kapitalista társadalomhoz hasonló különbségek? […] Ritka kivétellel a Szovjetunióban mindenki arra törekszik, hogy növelje jövedelmét. A kapitalizmushoz hasonlóan ez az emberek életének legfontosabb tartalma. Ha csak a lakosságnak azon széles rétegeinél lenne ez, amelyeknek a havi fizetése 30–80 rubel, ez a vágy érthető és megbocsátható; de ha a megfelelő jövedelemmel rendelkező emberek ugyanezt csinálják, az összeegyeztethetetlen a szocializmussal! Az októberi forradalom [értsd: az 1917. november 7-i bolsevik hatalomátvétel] után 46 évvel a szovjet társadalom mély erkölcsi hanyatlásához vezetett a társadalom kiépítése a kizárólag a »munka szerinti javadalmazás« elvén, vagyis a kapzsiság elvén.”{4}

Varga Jenő élete küzdelmes fiatalságától kezdve összekapcsolódott a munkásmozgalommal, és már az 1919-es proletárdiktatúra előtt is szédületes pályát írt le. Péklegényből lett szorgalmas és kitartó önképzéssel, majd külföldi tanulmányokat is magába foglaló egyetemi iskolázottsággal ismert és elismert szociáldemokrata közgazdász szakember, a Népszava rendszeres cikkírója, a Szocializmus komoly teoretikusa, akinek sokoldalú érdeklődését mutatta a pszichoanalízis iránti korai és komoly elkötelezettsége is – ennek köszönhető például, hogy 1919 tavaszán Sigmund Freud budapesti bankokban elhelyezett szerény megtakarításai nem váltak a proletárdiktatúra államosító dühének prédájává.{5} Varga pályája ráadásul a Tanácsköztársaság bukása után sem tört össze. A Moszkvába menekült azon kevés magyar kommunista vezető egyike volt, aki nem Sztálin kivégzőosztaga előtt végezte az 1930-as évek végén, sőt az a kétes dicséret terjedhetett el róla, hogy „Sztálin kedvenc közgazdásza”. Mindenesetre a második világháború végén ártatlan emberek százezreinek életét követelő kényszermunka-szolgálat, az ún. „málenkij robot” mefisztói gondolatát valószínűleg az ő elképzeléseiből gyúrta össze a gátlástalan szovjet diktátor. Varga idézett hattyúdalából azonban nem csupán az öregkori kiábrándulás megrendítő élménye cseng ki – egy ponton a szenvedélyes toll alól az csúszik ki: „belehalok a bánatba” –, hanem azt is leírja, hogy a magyar kommunisták 1919-es, erőszak nélküli, békés hatalomra jutása egyszeri és kivételes eset volt a világtörténelemben. „A világban nincs másik Osztrák–Magyar Monarchia, de nem lehet a jövőben sem – fogalmaz Varga 1964-ben, és hozzáfűzi: – Ezért nem lesz békés hatalomváltás összeomlása alapján…” Alighanem igazat írt: különös, zavarba ejtő történet az 1919-es magyar kommunista kísérlet története.

Varga írása egészen 2019-ig kéziratban maradt, nem véletlenül, hiszen megírása idején sütött a leginkább a nap a Tanácsköztársaság történetére. A kádári emlékezetpolitika egyik legfontosabb pillére volt a „dicsőséges 133 nap”, amely az 1956-os szabadságharc eltiprása után arra volt hivatva, hogy megtestesítse „a szocializmust építő” magyar nép „igazi” forradalmi hagyományait – szemben a levert „ellenforradalommal”. És egyáltalán: a történelem győztes logikáját, amelyben „mi, kommunisták mindig előre megyünk”. A „dicsőséges 133 nap” harminc évig volt intenzíven vizsgált kutatási téma, a mai negyveneseknek és a náluk idősebbeknek bemagolandó tananyag, és persze utcanevek százait átkeresztelő, a közterek képét átalakító, gigantikus bronzszobrokba öntött, gondosan megkonstruált emlékezetpolitikai panteon. Ki ne emlékezne a közép- és szépkorúak közül a pesti köznyelv által csak „Ruhatárosnak” csúfolt, 50 mázsás hatalmas tanácsköztársasági emlékműre, amelyet a városligeti Felvonulási téren (ma: Ötvenhatosok tere) 1969-ben állítottak fel, alkotója Kiss István volt, ihletője pedig Berény Róbert 1919-es plakátja?

1990 után aztán majdnem mindenki elfelejtette a „dicsőséges 133 nap” történetét. Joggal. A Tanácsköztársaság hiába volt előképe a szocializmus világtörténeti győzelmének, valós története tele van olyan aknákkal, amelyek előbb-utóbb szétrobbantják a hősi elbeszélések óvatlanul megrajzolt diadalútját. A proletárdiktatúra emléke azonban nem hullott ki teljesen az emlékezetből. Máig sem csupán egy a közép- és köztes-európai térséget 1918–1921 között elárasztó tucatnyi egy-két hetes vagy pár hónapos kérészállami kísérletekből – pedig kis túlzással akár oda sorolhatnánk a különböző tiszavirág-életű szabadállamok és ilyen-olyan köztársaságok közé. Hiszen a merész kommunista kísérletnek már a kezdetekor sem adtak sok esélyt. Még az olyan jóindulatú szemlélők, mint Károlyi Mihály vagy Jászi Oszkár sem. Mégis más ez a 133 nap, hiszen több szempontból is „dobogós” korszakról van szó. Az 56-os forradalom után ez a második legrövidebb időszaka a magyar történelemnek, amely a mai napig mélyen meghatározza a politikai gondolkodásunkat, és mélyen megosztja érzelmeinket. A bőrkabátos Lenin-fiúk öncélú kegyetlenkedéseit úgy tartjuk számon, mint a 20. századi magyar történelem totalitárius nyitányát. Amely nyitány egybeesett a magyar művészeti és szellemi élet jelentős részének csatlakozásával. Móricz Zsigmond, Krúdy Gyula, Bortnyik Sándor, Ferenczi Sándor és rengeteg más alkotó és tudós lelkesedett – legalábbis egy ideig – a proletáruralomért. Kassák Lajosról, Lukács Györgyről nem is szólva. A fiatal Márai Sándor gyakorlatilag ódát írt a terrorista Fabik-különítményről, miközben a terrorcsapat által erőszakkal lefoglalt székesfehérvári püspöki rezidencia kényelmét élvezte.

Bár az állami szintre emelt terror igazából anarchiába fúlt, a vörös-, majd a rákövetkező fehérterror gyilkosságainak emléke azóta is kísérti és mélységesen megosztja a magyar társadalmat. A Tanácsköztársaság múltját és azt is, ami utána következett, máig a sérelmi emlékezet hordozza. Kun Béla és a „zsidóuralom” toposzai rendszerváltozásokat túlélve ott lobognak az összeesküvéselméletek zavaros tüzű kohóiban, de a korszakról alkotott hiányos ismereteknek legalább annyira oka, hogy a Tanácsköztársaság vonakodó csendestársait, a szociáldemokratákat az 1950-es évektől a kommunista rendszer történetírása kiradírozta történelmünkből. A töprengő Kunfi Zsigmondot éppúgy, mint a Forradalmi Kormányzótanács májusban öngyilkosságot fontolgató névleges elnökét, Garbai Sándort, és velük együtt a famunkásokat, a vasasokat, a nyomdászokat és az építőmunkásokat, akiknek végső álma nem a termelőeszközök társadalmi tulajdona volt, hanem a munkátlanság. Mert ahogy a századelő rejtőzködő emlékezetű nagy írójának, Kóbor Tamásnak az események kapcsán megfogalmazott bölcs analízise megfogalmazta: „Jó érzés nem dolgozni.”{6} A proletárdiktatúra alatt a bérek 100 százalékkal emelkedtek, míg a termelés legalább 50 százalékkal csökkent.{7}

Kérdések tehát bőven akadnak, ideje hát, hogy mítoszokon innen és túl végre megismerhessük 1919 tavaszának és nyarának lázas időszakát. Miért és kiket hódított meg a kommunizmus a háborúvesztés utáni hónapokban? Átadta-e Károlyi Mihály a hatalmat Kun Bélának, vagy kicsalták tőle? Valóban azért dobták el demokratikus örökségüket a szocialistákká lett szocdemek, mert ha nem kaptuk meg a Nyugat demokráciájától a magyar igazságot, akkor a Kelet diktatúrája – értsd Lenin orosz bolsevikjei – megadják nekünk, mint azt Garbai Sándor a Budapesti Munkástanács elbizonytalanodott küldöttei előtt 1919 március 21. késő délutánján fásult hangon kijelentette? Miért írtak halk szavú költők harsogó ódákat a Vörös Istenhez, és mennyi pénzt vett fel az ellenforradalom későbbi prófétája, Szabó Dezső a kommunista rendszer végóráiban? Miért várta Krúdy Gyula, hogy a kommunizmus hatására a férfiak többet nem fognak hazudni a nőknek, és miért ábrándult ki Babits egy hónap alatt a nagy időkből és nagy emberekből? Mit is takart valójában a magyar társadalom bolsevizálódása, amelyről Párizsban a „Négyek Tanácsában” szánalommal vegyes kíváncsisággal beszéltek az első napokban, hogy aztán útnak indítsák Smuts tábornokot egy párizsi békekonferenciára szóló meghívással? Ideológia volt, vagy utópia? Netán messiásváró vallási mozgalom? Esetleg a háború utáni éhségtől és nyomortól gyötört társadalom hiányállapotának kifejeződése? Kik voltak és mit akartak a munkások, és mit remélt a fővárosi elvtársakkal szembekerülő szegényparaszti agrárellenzék a kommunizmustól?{8} Valóban rászorult-e a „forradalomra” a feudális Magyarország, ahol az urak gátlás nélkül gyakorolták az első éjszaka jogát a falusi parasztlányokon – mint azt a liberális Lloyd George brit miniszterelnök vélte kárörvendően? Esetleg a bolsevizmus egyszerűen a háború alatt lerongyolódott és éhező városi társadalom zavaros bosszúja volt az élelemkészleteit rejtegető vidéki kisgazda-társadalommal szemben? Vagy éppen fordítva?

„Minden nélkülözhetőt el kell vennünk a várostól, oda kell adnunk a falunak, mert csak így remélhetünk bő aratást, és csak így remélhetjük, hogy aratás után a falu népe élelmiszer-fölöslegeit át fogja adni” – fogalmazott az egyik vidéki küldött a Tanácsok Országos Gyűlésén szenvedélyes felszólalásában. Más falusi küldöttek pedig azt ajánlották a budapesti elvtársaknak: ne mindig a mozijegyen és a színházon járjon az eszük, hanem fogjanak kapát a kezükbe. A városokban nem volt élelem, a munkásasszonyok dühösek voltak, mert a savanyú főzelékhez legfeljebb húsjegyet kaptak, nem pedig húst – vidéken viszont hiányzott az iparcikk, se gyufa, se dohány nem volt már, hidegen acsarkodtak a pipák a gazdák szájában. Egyedül a Vörös Hadseregbe való belépés kínált alternatívát a koplalással szemben: a bő zsold és a kielégítő élelmezés kiváltságossá tette a százezernyi vöröskatonát az otthon maradottakkal szemben. De vajon volt-e realitása a megszálló románok és csehek kiűzésének a vörös zászló alatt? Az északi hadjárat sikere 1919 május–júniusában mintha ezt az üzenetet közvetítette volna. Miért tudta a Vörös Hadsereg – amelyben a későbbi Horthy-rendszer katonai vezetésének színe-virága is ott harcolt – három hét alatt visszafoglalni Kassát, Eperjest és Bártfát, és miként volt képes négy vöröskatona egy szénásszekér fedezékében egészen a magyar–lengyel határig elkúszni? A haza védelméért harcoló nacionalista katonatisztek és a világforradalmár álmodozók szövetségét később mindegyik fél természetellenesnek bélyegezte, és igyekezett mentegetni magát. De itt is akadtak kivételek. A kommunizmus olyan világhírű neofitája, mint Lukács György és a Székely Hadosztály legvitézebb zászlóaljparancsnoka, Magyarország legjobb céllövője, Csucsa és Köröstárkány hős védője, Verbőczy Kálmán százados például életre szóló barátságot kötött a tiszai fronton: „Ha visszagondolok ezekre az időkre, mindig Önre kell gondolnom, mint egyik legodaadóbb és legbátrabb harcostársamra” – írta Lukács közel fél évszázaddal később Verbőczynek, akinek hősiessége 1919 május elejének válságos napjaiban arra is rábírta, hogy a betörő román hadsereg ellen bátran harcoló székelyeket gyáva megfutamodásukkal veszélybe sodró budapesti I. vörösőrezred 3. zászlóaljának katonáit Poroszlónál megtizedeltesse.{9} Vagy mégsem így történt? Az, amit cselekvésnek hívunk, majd mindig „félreismeri önmagát”.{10} Nem tudjuk bizonyosan, mi történt Poroszlónál, csak azt, hogy Lukács irodalom és valóság veszélyes határain bolyongó különös alakja regényeket, mítoszokat és ellenmítoszokat ihletett és ihlet ma is. A hiányos bizonyítékok (egészen bizonyosan nem tudjuk, hogy a „tizedelést” valóban végrehajtották-e, hiszen szemtanú nem volt, az áldozatokat pedig nem azonosították), Lukács gyerekes, öregkori hencegése katonáskodásáról{11} a poroszlói történtek kapcsán, és mindenekelőtt a szomorú történetből átfogó mítoszt konstruáló, publicisztikai félvilág mindent jobban tudása illusztratíve mutatja meg a történeti megismerés veleszületett gyengeségét az emlékezetpolitikai játszmák örök túlerejével szemben.{12}

A Tanácsköztársaság történetét sokan zárnák ki a magyar történelemből, pedig akarjuk, nem akarjuk, része annak. Már csak azért is, mert a szélrózsa minden irányából érkeztek szereplői: 1919 nem csak Kun Béla és Szamuely története, hanem Bartók, Kodály és Móricz, vagy éppen Illyés Gyula története is. És a szélrózsa minden irányába távoztak. Ki gondolta volna, hogy a kommunista kalandban magát alaposan megégető nemzetközi hírű tudós, Kármán Tódor következő politikai állása negyedszázaddal később Washingtonban, a Pentagonban lesz, és életét a szovjet fenyegetéssel szemben létrehozott NATO magas rangú hivatalnokaként fejezi be? Ám azt sem gondoljuk, hogy a proletárforradalom emlékéhez csak a forradalmi filozófia hangja lenne méltó.{13} A „nagy szavak puhasága” nemcsak a kritikai gondolkodást tompítja el: az emlékezés pátosza többnyire kriptahideget lehel.{14} A történész és olvasója persze nem tud az elporladt csontokba életet lehelni, de több esélye van az egykori jelenben valamiképpen jelen lenni, ha lehetőség szerint kerüli a morális ítéleteket. A történetíró elkerülhetetlenül beleolvassa saját jelenét elbeszélt történetébe, és így keríti hatalmába a múltat – de ezt csak a később születettek szerencséje folytán teheti meg. Hősei nem szólnak vissza, mert már halottak. Sokan manapság ezért nem is annyira a múlt valóságát faggatják, hanem a múltat leíró szavakat.{15} Nem jelentést kívánnak beleolvasni a történetbe, hanem lebontani a szavak hamisságát, amelyek úgy és azért beszélték el a proletárdiktatúrát rémtörténetként, hogy megalapozhassák kimondóik saját áldozati tisztaságát vagy elfedhessék azt, hogy egy nagyobb katasztrófa – az első világháború – előidézésének tettestársai voltak. Én azonban nem szeretnék megelégedni a nyelv fügefaleveleivel, mert az azt a veszélyt hordozza magával, hogy a fürdővízzel együtt kiöntjük a gyereket is, és nem reflektálunk a múlt történéseire.{16} A tettek szavakon keresztül maradtak ránk, de ettől még nem elég csupán a szavak csalárd hatalmáról beszélni, hanem újra és újra szembesülni kell a mögöttük álló horrorral is. Szamuely tettei köré például aljas antiszemita mítoszok fonódtak, de a proletárdiktatúra elbeszélése kapcsán az elsődleges feladat mégiscsak az lenne, hogy szembenézzünk ezekkel a tettekkel: a teljhatalmú kormányzótanácsi megbízottal, aki 1919. június 24-én délután, a dunapataji kötözőhelyre érkezve autójáról kiadta a parancsot az orvosoknak, hogy a sebesülteket lőjék le, vagy temessék el élve őket.{17} Az erőszak természetét nem tompítja viszonylagossága. Sem a vörös-, sem a rákövetkező fehérterror megértéséhez nem elegendő csupán mértékéről tudni, és arról, hogy máshol, más országokban többet öltek, vagy mások nemesebb eszmények nevében kínoztak.

A Tanácsköztársaság korából fennmaradt forrásaink arról tanúskodnak, hogy a proletárdiktatúra minden volt, csak nem monolit hatalmi rendszer. A Szamuelyt kísérő és a Cserny-féle terrorlegények önkényes gyilkosságainak százai mellett ott van Sinkó Ervin, a krisztiánus kecskeméti városparancsnok, aki az ellenforradalmi ludovikás kadétlegényeknek halálbüntetés helyett szabályos hittanórákat tartott Dosztojevszkij, Tolsztoj és az evangéliumok segítségével – majd élményeiből Optimisták címen megírta a korszak nagyregényét, amelynek kiadási kálváriája még egy további szívszorító nagyregény (Egy regény regénye) témája lett, híven szemléltetve, hogy buktak alá a megváltó eszmék a bürokratikus totalitarizmus bugyraiban már a harmincas években. A Tanácsköztársaság a nők felszabadítását tűzte ki célul, de a népbiztosok kivétel nélkül férfiak voltak, amikor pedig Szamuely Tibor azt kérdezte tanácstalanul a Forradalmi Kormányzótanácsban, hogy mi legyen a Vörös Hadseregbe jelentkező asszonyok tömegeivel, a válasz az volt: küldjék a földekre őket.{18} A márciusi mámoros hatalomátvétel első intézkedései között bevezetett szesztilalmat néhány héttel a proletárdiktatúra bukása előtt eltörölték, a nőknek mégis csak feleannyi bort engedélyeztek, mint a férjeiknek. Az alkoholtilalom sorsa egyébként is jól illusztrálja, hogy a proletárdiktatúra mennyire nem a történelem teleológiájából fakadt. A naiv idealizmusból és rövidlátó akarnokságból főzött intézkedés, amely legelsősorban az egészséges ivóvíztől elzárt nincstelen, alföldi aratómunkásokat – a tanácskormány potenciális agrártámogatóit – sújtotta, ráadásul korántsem pusztán kommunista elmeszülemény volt, és nem is csupán évtizedes szociáldemokrata pedagógiai eszmény: évekkel később is rokonszenvvel emlékeztek meg róla a hívek családi életét komolyan vevő protestáns lelkészek.{19} Erről máig nemigen illik beszélni.

Igaz ugyan, hogy a korai magyar kommunizmus egyházellenes volt, és szekularizációs terrorja nem diszkriminált az ortodox zsidó hitközségi takarékbetétek és a fényes katolikus püspöki paloták berendezései között, de a vallásellenes düh valamiképpen szintén vallásos formákból táplálkozott. És nem csupán azért, mert a változó elnevezésekkel operáló Vallásügyi Likvidáló Hivatal/Bizottság/Biztosság élén hitevesztett és haragos egykori piarista szerzetesek álltak. A bolsevik politika kezdeti vallásos vonzerejéhez kétség sem férhet. Ez a felekezeti kereteket nem tűrő, vallásos vonzerő, ha nem is a lelkészek sokaságát tántorította el a történelmi egyházaktól, de néhányat – akár a legjobbak közül is – megkísértett. Mint például a Magyar Evangéliumi Keresztyén Diákszövetség fiatal és világlátott lelkészeit, Benkő Istvánt és Victor Jánost. Bár 1919 őszén mindketten fegyelmi büntetésben részesültek a Tanácsköztársaság alatti szereplésükért, a húszas-harmincas években mégis megkapták a legjobb pesti parókiákat a konzervatív vallási megújulás egyik legfontosabb alakjától, Ravasz László református püspöktől. A történetnek akad katolikus változata is. Zavarba ejtően sok rendtársához hasonlóan például Öveges József fiatal piarista szerzetes is megintést kapott rendi elöljáróitól, mert a Tanácsköztársaság idején „némi lelki disszolúció jelei mutatkoztak nála”.{20} Övegesből mégis felszentelt pap lett, később pedig, az 1960-as években a tudományos ismeretterjesztés ikonikus alakja. A fizikai kísérleteket televíziós műsoraiban milliókkal megkedveltető tudós reverendát nem hordott ugyan, de katolikus hitét sem 1919-ben, sem a „létező szocializmus” idején nem hagyta el. A Tanácsköztársaság és az egyházak viszonya tehát korántsem írható le a majd egytucatnyi papgyilkossággal és a paraszti tömegeket gyorsan elidegenítő, bár igen következetlen és kapkodó vallásüldözéssel, ami inkább fordítva sült el, hiszen a háború utolsó éveiben kiürült templomok éppen a bolsevik propaganda ellenhatására teltek meg dacos hívekkel – és sokszor antiszemita jelszavakkal is. „A vallásos felbuzdulás inkább a kommunizmus gyűlöletéből, s nem őszinte vallásos érzésből fakadt, baj volt, hogy a megtorló mozgalmat a kereszténység köntösébe öltöztették, amihez pedig nem sok köze volt” – írta emlékezéseiben a kaposvári plébános az 1919 őszén fellángoló „keresztény kurzus” igencsak szeplős gyökereiről.{21}

Az antiszemitizmus veszélyére egyébként már a proletárdiktatúra kikiáltásának éjszakáján figyelmeztetett Kunfi Zsigmond, amikor a népbiztosi lista összeállításakor állítólag megjegyezte, hogy sok a zsidó a népbiztosok között, és ez rossz benyomást tesz a közönségre.{22} Kunfi óvatosságával – és alapos marxista műveltségével – ekkor is, később is a régi utópia híve volt: szocialista és kommunista társadalmat akart a marxi receptek alapján, de erőszak nélkül. Kun Béla és a vele érkezett új fiúk viszont azt gondolták: a burzsoázia megsemmisítése nélkül a régi utópia fabatkát sem ér. Az ekkor még csak szerveződő ellenforradalmi emigráció lapja, a Bécsi Magyar Futár nem is az erőszakosságot hányta Kun Béla és társai szemére, hanem „a zsidók államfenntartó képességét” vonta kétségbe: „a honmentés csak vérbeli magyaroknak lehet feladata”.{23} Gömbös Gyula és társai ekkori írásai és későbbi pályája is bizonyította: az ellenforradalmárok leghangosabb képviselői szintén egy új generációt alkottak, és szintén az erőszakban hittek, akárcsak a Kommunisták Magyarországi Pártjának ifjú radikálisai, csak éppen vörös helyett fehér zászlót tűztek annak élére. Budapesten a megrémült zsidóságból már 1919 április–májusában is sok százan tértek ki abban bízva, hogy a „zsidó uralomként” aposztrofált vörös farsangra elkerülhetetlenül következő megtorlásoktól és pogromoktól a keresztlevél majd megvédi őket.{24} Csakhogy a bukás utáni atrocitások és gyilkosságok ellen a friss keresztlevelek senkinek sem nyújtottak védelmet. A fiatal Szilárd Leó is hiába mutatta fel a műegyetemi zsidóverőknek két hónapos keresztlevelét 1919 szeptemberében, a megaláztatást nem kerülhette el.{25} Azt pedig a szegedi gondolat „vérbeli” – husánggal és bikacsökkel dolgozó – apostolai felejtették el, hogy a szegedi 46-os vörösezred laktanyáját 1919. május 7-én elfoglaló tartalékos tiszti század fele részben zsidókból verbuválódott, magát a támadást végrehajtó szakasz 24 tisztjéből 22 zsidó volt, a szegedi zsidó hitközség anyagi támogatása nélkül pedig sem az aradi, sem a szegedi ellenforradalmi kormány nem tudott volna egy napig sem létezni.{26}

„Mi lett volna, ha…?” Amiképpen az 1918 őszén indult baloldali ihletésű őszirózsás forradalom is végződhetett volna másként, mint a proletárdiktatúra ámokfutásában, úgy feltehetjük: a proletárdiktatúra ellen szerveződött szegedi gondolat sorsa is lehetett volna a háború katasztrófájában elsüllyedt szabadelvű konzervatív rend demokratikus és némileg liberális korrekciója. Azt, hogy a bolsevik király meztelen, a liberális Szász Zoltán újságíró, a Huszadik Század publicistája mondta ki az Otthon Körben, 1919. július 7-én, percekig tartó, tomboló taps közepette: „Amit én teszek, az nem ellenforradalom, hanem szabadságharc. […] Küzdelem egy olyan rendszer ellen, amely […] a kommunizmus fogalmának egyszerű bitorlása mellett a legelvetemedettebb zsarnokságot és minden gazdasági és művelődési életnek elnyomását valósította meg.”{27}

Azt, hogy a múlt milyen nehezen tűnt el a várakozás horizontjáról, groteszk módon szemlélteti a forradalmak idejét száműzetésben töltő, polgári demokrata és királyához hű Vázsonyi Vilmos magatartása. Magyarország első zsidó vallású minisztere még 1919 november elején is kétségbeesetten azt akarta hinni, hogy Ferenc József hajdani szárnysegédje, Horthy Miklós az elvtársa lehet.{28} Nem lett. „He is a gentleman” – mondta Horthyról az antant budapesti megbízottja, Sir George Clerk, de a későbbi kormányzó vezette Nemzeti Hadsereg nem az úriemberi világot hozta vissza, hanem a király nélküli királyságot, az orgoványi kiserdő megcsonkított hullákkal teli tömegsírjait és a halálra vert és sietve elföldelt zsidókat és parasztokat szerte a Dunántúlon.{29} 1920. február 17-én azt a Somogyi Bélát, a Népszava félelmet nem ismerő újságíróját rabolták el, kínozták és gyilkolták meg állati kegyetlenséggel Horthy különítményes tisztjei, akinek a kommunista diktatúra elleni bátor felszólalását –  „…egyéni diktatúrát nem tűrünk, mi a proletárságon belül demokráciát akarunk” – fél évvel korábban kicenzúrázta a vöröshatalom a Tanácsok Országos Gyűlésének jegyzőkönyvéből.{30}

Az eseményeknek azonban nincsen logikájuk, legfeljebb előzményeik. Sem az antiszemiták, sem a kommunista történetírás nem szívesen emlékezett arra, hogy a Tanácsköztársaság távolíttatta el Budapestről a galíciai zsidó menekülteket, akikről a Népszava mint „naplopókról”, a Vörös Ujság pedig mint olyan „parazitákról” írt, akiknek „pusztulnia kell a dolgozók országából, vagy kényszermunkára fogva kell megérdemelni a drága kenyeret”.{31} A kitoloncolás gondolata mögött egyébként nem az antiszemitizmus állt, hanem Budapest ellátásának gondja, de a megoldás javasolt módja ugyanolyan komor módon vetítette előre a 20. századi magyar jövőt, mint a zabolátlan antiszemita indulatok: „Itt van azután a teljesen improduktív rengeteg mindenféle külföldi zsidó még mindig tízezerszámra, s ezeket is el kell távolítani, amit minden antiszemitizmus nélkül mondok.”{32} Miután Varga Jenő felszólalását Kun Béla is magáévá tette, a szavakat tettek követték, és a Teleki téren, valamint a Klauzál utca környékén összeszedett galíciai zsidókat erőszakkal tették át a magyar határon 1919 júliusában. A Tanácsköztársaság itt-ott felbukkanó romantikus felidézését nem igazolja vissza egyetlen forrás sem. A legrosszabb bürokratikus diktatúra volt megvalósulóban, és a román hadsereg átkelése a Tiszán 1919. július utolsó napján csak egyértelművé tette: a munkásoknak is elegük van belőle. A Forradalmi Kormányzótanács augusztus 1-jei lemondásakor Lengyel Gyula megfogalmazta: „A munkásság gyári gyűléseken zsidózik, és azt kiabálja: »Le a proletárdiktatúrával!« Politikai összeomlás történt. Szerencse, hogy a katonai összeomlás is megtörtént egyidejűleg. Harctéri győzelem esetén is összeomlott volna a Tanácsköztársaság.”{33}

Nem nagyon cáfolhatjuk Varga Jenő szavait, miszerint a proletárdiktatúra békés hatalomra jutása egyszeri és kivételes esemény volt – összeomlásának törvényszerűsége azonban szinte magától kínálkozik. Azért persze élhetünk a gyanúpörrel, hiszen ki fogadott volna Lenin rendszerének tartósságára 1918 márciusában, amikor megkötötte a vilmosi Németországgal és szövetségeseivel a megalázó breszt-litovszki békét? Nem véletlen, hogy a magyar Tanácsköztársaság is akkor ment ki a divatból, amikor 1989-ben a bolsevik tragédia színpadán végképp legördült a függöny. A sokoldalúan motivált felejtés alól nem csupán az elmúlt évtizedben színre lépett új történészi generáció friss szemléletű művei jelentik a kilépést, és nem is csak a történelmi bűnbakkeresésnek örök divatja. A Tanácsköztársaság kétes emlékezete olykor váratlan búvópatakként kúszik elő: ki gondolná, hogy máig példás rendben tartott márvány emléktábla hirdeti a lillafüredi kisvasútnál, hogy terveit a Földmívelésügyi Népbiztosság rendelte el?

Marx híres megállapítása szerint minden történelmi esemény kétszer fordul elő a történelemben, egyszer tragédia, másodszor bohózat formájában. A kommunizmus magyarországi történetével máshogy áll a dolog: a rövid, véres, de mégis komikus első felvonást harminc évvel később követte az igazi nagy tragédia.

2. Lefagyás – A magyar történelem 1918 ősze és 1919 tavasza között

Lefagyás – a közismert fizikai jelenség mára a mindennapok pszichológiájának általánosan ismert hasonlata lett. Mi több, a viselkedéstudomány szótárába is bekerült: a félelemtől, váratlan eseménytől, meglepetéstől megbénuló emberi magatartásra utal. Passzivitásra, amely nem szándékos, sőt akár ellenkezik az egyén cselekvésre irányuló akaratával. Traumatikus események hatása alatt a közösségi viselkedésformák is megnyilvánulhatnak dermedt passzivitásban. Vagy már korábban is, amikor bekövetkezésük még csak elkerülhetetlennek látszik. Ahogy tetteink gyakran megelőzik a nekik tulajdonított értelmüket, úgy a reakció hiánya is sokszor észszerűtlennek tűnik utólag. Vagy érthetetlennek, legalábbis a külső szemlélő számára. Nem értjük, hogy valami miért történt, illetve nem történt meg: az ellenállás, a harc vagy éppen a menekülés.

A háborús vereség politikai következményei

1918. október közepétől a magyar politika a lefagyás állapotában volt. A négy éven át változó szerencsével folyó háború kimenetele hirtelen egyértelművé lett. Az éhező hadsereget már nem ösztönözte győzelmi akarat, a katonaság maga üzent hadat a háborúnak.{34} „Aludni, semmivel sem törődni, fel se ébredni, amíg ennek az őrületnek vége nem lesz” – jellemezte a kopár sziklák fedezékében kushadó magyar bakák lelkiállapotát a későbbi népi író, még később Rákosi Mátyás kegyelméből „csizmás hadügyminiszter” Veres Péter, ekkor még maga is frontra kihajtott közlegény.{35} Az uralkodó IV. Károly osztrák császárként előre futott: október 16-án kihirdette a Monarchia nyugati felének föderalizációját. Azok azonban, akiknek szólt, ezt már nem fogadták el, a csehek, lengyelek, szlovének, horvátok, szerbek, románok, ukránok – legalábbis a politikailag tudatossá lett középosztályi csoportjaik és legfőként politikai vezetőik – mind-mind új nemzetállamokat akartak építeni a Monarchia romjain, akár egymás rovására is. Egy pillanat alatt kiderült: a kiáltvány nem egy megújult birodalom keresztlevele, hanem a dualizmus halotti bizonyítványa lett. Ifjabb Andrássy Gyula az uralkodó döntését ahhoz az öngyilkoshoz hasonlította, aki azért öli meg magát, nehogy más tegye meg ezt vele.{36} (Vele is valami hasonló történt: a hűséges németbarát politikus egy hétre külügyminiszter lett, és a széteső dualista államszövetség szakítólevelét ő nyújtotta át a Német Birodalom bécsi képviselőjének.)

A proklamáció Magyarországra nem terjedt ki ugyan, ám az uralkodói döntés miatt fél évszázad egész magyar politikája került légüres térbe egyik napról a másikra. Tisza István az uralkodói manifesztum másnapján a magyar országgyűlés nyilvánossága előtt beismerte az igazságot: „Ezt a háborút elvesztettük.” Másfél éve nem volt már kormányfő, de végzetes szavait mégis „robbanóanyagként” hintették ki a frontokon, és néhány nap múlva, mint „a pelyva a szél szárnyán, úgy röpültek szanaszét a legjobb csapatok is”.{37} Wekerle Sándor miniszterelnök háromszor mondott le három hét alatt, október 29-ig mégis ügyvezető kormányfő maradt. Utódjának, az egynapos miniszterelnöknek, Hadik János grófnak csupán annyit hagyott hátra, hogy az október 31-én hajnalban papucsban és hálóingben adja át a történelmi Magyarországot Károlyi Mihálynak és az általa vezetett, alig egy héttel korábban létrehozott Nemzeti Tanácsnak. Tisza visszavonult, magányosan várta be végzetét városligeti villájában, és plakátokat tépdesett a korán sötétedő pesti éjszakában. „Hát jöjjön Károlyi” – írta október utolsó hetében kétszer is a címlapjára a Budapesti Hírlap, amely előzőleg még egyre Károlyi alkalmatlanságát, felelőtlenségét ostorozta.

1918 őszén Károlyi hatalomba érkezését hirtelen magasra csapó lánggal égő nemzeti lelkesedés fogadta, de politikáját kezdettől a sodródás, a szédület határozta meg. Kormányzatának 1919. március 21-ei bukása utólag törvényszerűnek tűnhet: a győztes antanthatalmak irányában követett „teljesítési politika” semmiféle eredményt nem hozott. Sem forradalmának költői szimbóluma, az őszirózsa nem lett egy új békekorszak jelképe, sem a szinte a semmiből felbukkant köztársasági államforma nem vált Magyarország független nemzeti létének szimbolikus keretévé. A köztársaság követelése alkalmas volt a múlt megtagadására, de képtelennek bizonyult a jövőt formálni. Amikor 1918. november 16-án a józsefvárosi katolikus plébános, az „aranyszájú” szónok, Hock János a Parlament kupolacsarnokában a Magyar Népköztársaságot „örök időkre szólóan” proklamálta, a kint várakozó kétszázezer ember közül senki sem sejtette, hogy a demokratikus köztársaság impozáns ünnepi nyitánya egyben búcsúelőadása is lesz. A háborús vereséget már a háború kitörésekor megjósló Károlyi Mihály Kossuth Lajos ceglédi mandátumának örököse volt, korábban mégis a különc szerepkörére volt kárhoztatva a dualista rendszer képviselőházának zajos termeiben. A háborús évek végén nagyra nőtt a népszerűsége, de politikai tábora a parlamenti patkóban maroknyi maradt továbbra is. Programja a béke és a függetlenség volt, de most mindkettő lehetetlen küldetésként szakadt rá és innen-onnan összeszedett politikustársaira.

Károlyi jobb híján hagyta ott a közjogi küzdelmek járhatatlanná lett parlamenti tereit, és tért rá a forradalmi cselekvés ismeretlen ösvényeire. Tisza István meggyilkolása a győztes őszirózsás forradalom első estéjén bizonyosan nem az ő megrendelésére történt, de tehetetlen volt.{38} Kormányának legszervezettebb tagjai, a Magyarországi Szociáldemokrata Párt képviselői az utcáról kerültek a miniszteri bársonyszékbe, és a választójogért folytatott húszévnyi küzdelem után maguk is megosztottak voltak, lehetséges-e választói felhatalmazás hiányában kormányzati felelősséget vállalni. Mivel a parlamenti padsorok helyett a pesti utca kövezetén tanulták a politizálást – a mindennapos fizikai erőszak pofonegyszerű világában –, nem csoda, ha az utca jogérzékét hozták a kormányzásba.{39} Ezzel leginkább Garami Ernő, a legtekintélyesebb szociáldemokrata politikus volt tisztában.{40} Az ő álma a szocialista parlamenti jelenlét volt: évtizedek óta választójogot akart a munkásságnak, nem pedig forradalmat, demokratikus választásokat, nem pedig kétes és forgandó szerencsét hozó utcai legitimációt. A Népszava kiváló szerkesztőjéből kiváló szakminiszter lett az ipari ügyeket is magában foglaló kereskedelmi tárca élén, csakhogy a forradalom ideje kevésbé a szakembereknek, mint inkább a politikai prófétáknak kedvez. A szociáldemokraták másik kulcsembere, a Garamival szemben Károlyi barátságát sokkal inkább élvező Kunfi Zsigmond sem volt született próféta, de őt az idők lázas hangulata sokkal jobban magával ragadta. Számára természetes volt, hogy „nem talált egyetlen forradalmár jogérzete sem kivetnivalót azon, hogy a győztes forradalom elpusztította legkonokabb ellenfelét, Tisza Istvánt”.{41} Akkor úgy tűnt, nem csak a pesti utca szocialista prófétái, hanem maga a „nép” is így gondolta, nemcsak Budapesten, hanem a bihari pusztákon is. Tisza István geszti temetésén egy ember se vette le a kalapját, és falubelijei azt sem engedték, hogy a templom harangjai szóljanak.{42}

Vége lett az öldöklésnek – de ami utána következett, abban sem volt köszönet. Az elhúzódó háború dicstelen befejezésével egyszerre kiderült, hogy azok a felfűtött várakozások, amelyek azt remélték, hogy végre béke lesz, a világ rendje helyreáll, és ami eltört, összeforr, nem fognak beteljesülni. Sőt, a nyomor és a szenvedés csak most kezdődik igazán, amikor a társadalom többsége az erőinek végképp a határára ért.{43} A háborút nem csak pusztító influenzajárvány követte – gróftól a cselédig, gyárostól a napszámosig 120 000 ember esett áldozatául a halálosztó, demokratikus vírusnak, amely ellen nem használt sem a hatósági karantén, sem a csodadoktorok újságokban hirdetett csodaszerei –, hanem kis helyi háborúk százai is: vezér és eszme nélküli parasztforradalom szerte az országban. A hazaérkező katonavonatok a dühöt terítették szét mindenütt, egyik napról a másikra összeomlott a közigazgatás, a jog- és a vagyonbiztonság. A vidék a becslések szerint ezer halottal fizetett a leszerelő katonák és a háború nyomorúságaiban magára hagyott „hadiasszonyok” felfordulásának lecsendesítéséért, miközben az államháztartásnak 8 milliárd korona többletkiadással, a gazdaságnak pedig a termelés drámai csökkenésével kellett számolnia. Az a fájdalmas rádöbbenés pedig, hogy a független Magyarország küszöbéről a történelmi Magyarország sírgödrébe lehet csak lépni, kevesebb, mint öt hónap alatt felemésztette a demokratikus reformkísérlet minden hitelét.{44}

A rövid életű köztársaság egyetlen ígéretét sem tudta valóra váltani. Károlyi és legfőbb bizalmasa, a csekély támogatottságú Polgári Radikális Párt nagy befolyású vezére, Jászi Oszkár föderatív Közép-Európáról álmodoztak, mialatt a győztesek nyomorúságos nacionalizmustól terhes Közép-Európát ácsoltak a szabadelvű birodalom sírhelye fölé. Garami Ernő és felkészült szakemberei amerikai stílusú szabadkereskedelmet terveztek, és Budapestből Hamburggal egyenrangú „kikötőközpontot”, miközben a vesztesek köré font kereskedelmi blokádon nem jutott át néhány tonna amerikai zsír sem.{45} Hiába iktatták törvénybe az általános, titkos és egyenlő választójogot, nemzetgyűlési választásokra végül nem került sor. A radikális földreform törvénybe iktatását hónapokig késleltette a kormánypártok közötti viszálykodás – holott a lakosság közel kétharmadát kitevő agrárnépesség legalább háromnegyede ezt várta igazán.{46} A háborús elszegényedést pedig akkor sem tudta volna érdemben csökkenteni a népkormány, ha nem elsősorban a háborús négy évet aránylag a legkisebb veszteséggel átvészelő társadalmi csoport – a fővárosi és Budapest környéki nagyüzemi munkásság – szociális követeléseihez igazítja egyre túlzottabb mértékben gazdaságpolitikáját. A gigászi vagyonadó kilátásba helyezése, a kulcsiparágak államosításának elhatározása, majd a Károlyi-rendszer utolsó napjaiban a bankbetétek zárlatának elrendelése egyfajta rendeleti szocializmust teremtett, nem pedig demokratikus, polgári Magyarországot. „Elismerem, és nevetséges volna tagadni, hogy egész egyszerűen diktatúrát gyakorolunk. Erőszakos eszközökhöz nyúlunk, törvényes alap nélkül törvényeket hozunk” – írta 1919. március közepén Károlyi apósának, Andrássy Gyulának.{47}

De igazából a diktatúra emlegetése volt nevetséges: aligha volt a magyar történelemben kevesebb hatalommal rendelkező „diktatúra”, mint amilyen Károlyi Mihály mostoha sorsú népköztársasága volt. Hatalmát és igazolását eleinte a közvetlen demokrácia példátlan méretű megnyilatkozására, a spontán módon létrejött helyi nemzeti tanácsok százainak önkéntes munkájára alapozhatta, de a forradalmi önigazgatás színes és anarchikus világa igencsak kétarcú volt. A nemzeti tanácsok sokszor szinte önálló köztársaságokként viselkedtek: a vasútállomásokon lefoglalták az áthaladó szállítmányokat, megtiltották a termények kivitelét a település határain túl, vagy éppen ellenséges hadviselő felek módjára kezdeményeztek tárgyalásokat egymással. A két szomszédvár, Hódmezővásárhely és Szeged nemzeti tanácsai például „nemzetközi” tárgyalásokat folytattak a sertések és a zsír átengedése ügyében.{48} Az eltűnő állami hatalom olyan hordalékos senkiföldjét hagyott maga után, amelyen kérészállamok rövid életű konjunktúrája következett, bánáti, Zsil-völgyi, szepességi, hucul, kun köztársaságokkal. Egyik-másik csak papíron létezett, de a legkomolyabbra, a Székely Köztársaság megvalósítására rengeteg pénzt is adott a Károlyi-kormány. A régi Magyarországot nem mentették át a hősies területmentő koncepciók, és a helyi elitek is hasztalan próbálkoztak újfajta nemzeti identitást adni szűkebb pátriájuknak – a politikacsináló kevesek éles nemzeti törésvonalai mögött a tömegek „a nemzeti közömbösség” mindennapos valóságát élték.{49} E válságos hónapokban többször is bebizonyosodott, hogy száz év nemzeti ébredése és ébresztése aligha formálta egységesen maga képére a társadalmat, a falusi Magyarországon továbbra is addig terjedt a haza, ameddig a harang szava elhallatszott.{50} A politikát a városban és a falvakban az utca és az alvég jogérzéke diktálta, a pesti kaszárnyák fegyelmezetlen katonanépe hadügyminisztereket buktatott, a többszöri nekifutásra is sikertelen hadseregszervezés helyett a paramilitáris és pártmilíciák konjunktúrája következett. Nemzetőrség, Védőrség, Népőrség, Bankőrség, Gyárőrség, „Cionista Gárda”, Csepelen Vörös Gárda, sőt az antialkoholista egyesületek tagjaiból Friedrich István hadügyi államtitkár még Egészségügyi Népőrséget is szervezett többé-kevésbé hivatalos áldással. (Ez utóbbi tagjai olyan magas napi zsoldot kaptak, hogy akár három liter rumot is vehettek rajta. Valószínűleg vettek is, bár a visszaemlékezések általában úgy szólnak, hogy nem vettek.{51}) Leginkább Gabriel García Márquez regényeiben szereplő hadurakhoz és seregeikhez lehet tehát a káoszban szerveződő fegyveres különítményeiket és parancsnokaikat hasonlítani, miközben Budapesten továbbra is működött a rendőrség, vidéken sok helyütt a csendőrség is – igaz, mindkettő árnyéka volt korábbi önmagának. A népuralom a munkanélküliek szaporodó seregei számára üres szó volt, felvonulásaik, a háborúból hazatért rokkantak zajos deputációi átjáróházzá tették a miniszteri fogadószobákat, a vezérétől nemsokára magára hagyott Károlyi-párti politikusokat büntetlenül pofozták fel szocdem kisvezérek.

Károlyi antantbarát volt, de kormányzásának következetes pacifizmusa, a Jászi és munkatársai által részletesen kidolgozott autonómiatervek, a „keleti Svájc” kormányprogrammá emelt idealista eszméje kizárólag a kisnemzeti és utódállami nacionalizmusok torzító üvegén át látszott Európában. Amiben nem volt köszönet: sikerült elhitetni, hogy ezek az elképzelések csupán tetszetős demokratikus frázisok, amelyekkel a magyar uralom fenntartását kívánják elérni. Károlyi és Jászi valóban a lehetetlenre vállalkozott, amikor a háborús vereséget győzelemmé akarták átformálni. Nem látták, hogy a jogkiterjesztésre és a területfoglalások megfékezésére egyszerre irányuló politikájukat a múlt terhe alakítja, míg a nagyhatalmakat leginkább a jövő szereplői érdekelték – az államszervező vagy államnagyobbító szerb, román és cseh politikusok. Amikor 1918. november 7-én este Belgrádban Franchet d’Espèrey francia tábornok megismertette vele az ország testébe mélyen behasító demarkációs vonalat, Károlyi megdöbbenve jelentette ki Jászival együtt: „Minket, ha ezt aláírjuk, fel fognak akasztani Pesten, amint visszaérünk.”{52} Károlyi lefagyása érthető volt. 1914 előtt otthonosan mozgott Párizsban, ahol csinos palotája volt, és a család egykori ügyvédje, a befolyásos politikus, Raymond Poincaré 1918 őszén éppen Franciaország köztársasági elnöke volt – de Károlyi most nem kapott vízumot és biztató szavakat sem, sűrűn cserélődő megbízottjai sem jutottak tovább svájci szállodák zsúfolt halljainál, ahol hiába próbáltak némi információhoz és egy kis reményhez hozzájutni, helyette egymásról írt feljelentéseiket továbbították Budapestre. 1918 őszén Közép-Európa korábbi államalkotó nemzeteiről a nagyhatalmaknak nem volt világos elképzelésük, csak az újak összeütközéseiben látták meg érdekeik veszélyeztetését.

A belátás hiányát aligha vethetjük Károlyiék szemére. A történész számára, aki a széttört üvegcserepekből következteti ki a hajdani ragyogás képét, a múlt már csupán (re)konstrukció, és munkája végeredménye a törésvonalak csúnya mátrixa, míg a kortársak horizontján a tükrök összetörésének pillanatában az imént megsemmisült ragyogás után hirtelen támadt űr képe ural el mindent. A magyar közvélemény 1918–1919 fordulóján, Kolozsvár, Kassa, Pozsony karácsony és újév heteiben bekövetkezett megszállásának reménytelen másnapján csak a képtelen űrt érzékelte. Ennek máig legismertebb jelképe, a Károlyi-korszakban született híres plakát, Jeges Ernő alkotása, a „Nem! Nem! Soha!”. A hatásos grafikát nem csupán finanszírozta a Károlyi-kormány által létrehozott Országos Propaganda Bizottság, hanem üzenetét, a dacos tiltakozást, nyíltan fel is vállalta, olyannyira, hogy az 1919 januárjában Budapestre érkező amerikai misszió tagjainak is bemutatták a plakátot, amely angol megfogalmazásban még költőien alliterált is: „No! No! Never!”.{53} Akármennyire lehetetlennek tűnt azonban a magyar közvéleménynek bármiféle területi megcsonkításba belenyugodnia, éppen annyira abszurd lett volna a párizsi békekonferencia megnyitása után a „négy nagytól” – Wilson amerikai elnöktől, Lloyd George brit miniszterelnöktől, Orlando olasz kormányfőtől és főképp a befolyása tetőpontján lévő Clemenceau francia miniszterelnök részéről – a magyar „birodalom” széthullásának megakadályozása. Sem érdek, sem akarat nem volt 1919 telén és tavaszán arra, hogy a nagyhatalmak bármilyen tekintetben méltányolják a magyarországi közvélemény illúzióit, és valószínűleg a kormány tagjai is hüledeztek, amikor február közepén Kunfi Zsigmondnak a berni szocialista kongresszusról visszatérőben készített összefoglalóját olvasták arról, hogy „a területi integritás jelszava és a magyar külpolitikának erre a területi integritásra való beállítása érthetetlen és elfogadhatatlan megoldás éppen azok számára, akik a forradalom Magyarországával rokonszenveznek”.{54}

Hideg zuhany lehetett ez, különösen Károlyinak, aki a belgrádi fiaskó után felszállt „a történelem gyorsvonatára”, amelyről azt gondolta, hogy a szocializmus felé repíti az emberiséget és Magyarország boldogulását is, egy olyan imperializmus utáni világban, amelyet egyfelől a marxi ideológiák rendeznek be igazsággal, másfelől a tiszta wilsonizmus tartós békeséggel. Közeli hívének, Buza Barnának azt mondta, jön a szociális világforradalom, és ez fogja elintézni a béke kérdéseit. Ha Franciaországban kormányra jutnak a szocialisták, Magyarország területi épsége is meg lesz menthető.{55} Ez a fordulat bizonyosan szerepet játszott abban, hogy Károlyi látványosan hagyta saját politikai hátországát is összeomlani. A hajdani függetlenségi párt politikusai kormányzati pozíciójukból ellenzékbe szorultak, mint Batthyány Tivadar gróf belügyminiszter és Lovászy Márton vallás-és közoktatásügyi miniszter, mások a döntéshozás perifériájára sodródtak, mint Hock János, a Nemzeti Tanács elnöke vagy a párton kívüli Hatvany Lajos ismert sajtómágnás – és még ismertebb irodalmi mecénás –, aki a Pesti Napló tulajdonosaként segített az előző években Károlyi politikai hátországát felépíteni. Januárban Károlyi legközelebbi munkatársa, Jászi Oszkár is leköszönt miniszteri megbízatásáról. Keserűen kellett tudomásul vennie, hogy pártja, a Polgári Radikális Párt nem tud kitörni az értelmiségi politizálásból, noha ő maga is maradt az értelmiségi politizálásnál: egyetemi kormánybiztos lett. Maga a megbízatás is azt fejezte ki, hogy a magyar szellemi élet ma is jól ismert polarizációja ekkorra már befejezett tény volt.{56} A kormányt – január 11-től ügyvezető, január 19-től tényleges miniszterelnökként – a pártonkívüli Berinkey Dénes vezette, míg Károlyi a köztársasági elnöki székbe távozott. Sokan ezt is menekülésnek érezték: ha két hónappal korábban elhárította, most miért fogadta el a tisztséget? Az ekkortájt Budapestre kerülő Ágoston Péter szociáldemokrata belügyi államtitkár úgy emlékezett, hogy Károlyi népszerűsége elporladt: elnökként már nem volt senkije.{57}

A napról napra zsugorodó területű országban a közvélemény – közöttük a megszállt területekről tízezrével érkező menekült tisztviselők – a régi bajokat az új orvosok tehetetlenségén kérte számon. Egyre hangosabban, mégis inkább színpadiasan, mint veszélyesen. A növekvő középosztályi ingerültség jórészt passzív maradt, az „ellenforradalom” a polgári lakások hideg hálószobáinak mélyén kuksolt, nyilvános szavait pedig óvatosan megválogatta. A leszerelés és a forradalom nyomán 8000 tényleges tiszt egzisztenciája vált bizonytalanná – közülük csak 2700 húzott továbbra is fizetést az államtól, a többieket nyugdíjazták, a főtiszteket és a tartalékosokat rövid úton leszerelték.{58} A megélhetés nélkül maradt tényleges tiszteket és a továbbszolgáló altiszteket tömörítő Magyar Országos Véderő Egyesület (MOVE) januári 19-ei közgyűlésén Gömbös Gyula kibontotta a nacionalizmus megtaposott zászlaját, de a Népszavának azt nyilatkozta, hogy a MOVE-ban nem tűr reakciót és ellenforradalmat, híve a népköztársaságnak és a nemzeti szociális iránynak. Jól is tette: egy jobboldali erőközpont létrehozására ekkor még Bethlen István gróf kifinomult politikai tehetsége sem volt képes. A Nemzeti Egyesülés Pártja ugyan létrejött 1919 februárjában, de az egység szava a jobboldalon még nem tudott egy zászlót és egy tábort teremteni. Ugyanezekben a hetekben Bethlen közeli barátja, Teleki Pál is Károlyi és Jászi céljai szolgálatában készült a párizsi béketárgyalásokra. A férfiak egyébként is jobbára az asszonyokat küldték harcba, a tehetséges tollú írónő, Tormay Cécile megalakította a Magyar Asszonyok Nemzeti Szövetségét. A jobboldali feminizmus azonban egyelőre nem aratott túl nagy sikert, az arisztokrata asszonyok továbbra is eljártak Károlyi felesége, a „vörös grófnő”, Andrássy Katinka szocialista ízesítésű várbéli teaestjeire. A duzzogó képpel tüntető „nemzeti asszonyok” pedig úriasszonyi felháborodással állapították meg, hogy a miniszterelnök „tündérszép” feleségének nemcsak hóbortos nézetei feltűnőek, de formás lábán vékony selyemharisnya feszül, bokáján kövekkel kirakott, kacéran kihívó pereccel.{59}

1919. január közepén úgy tűnt, hogy teljessé vált a baloldali fordulat, a szociáldemokrata párt a januári kormányalakításkor két miniszteri tárcával gyarapodott, és közülük az egyik a hadügyi volt, amelyet az egykori műszerész és népszerű pártpénztárnok, Böhm Vilmos államtitkár foglalt el. Böhm korábban a leszerelés sikeres lebonyolítása során bizonyította rátermettségét (sőt egy kedves anekdota szerint az egyik sötétbe nyúló kormányülésen székére felállva maga cserélte ki a kialudt villanyégőt), de kinevezésében nagy szerepe volt annak is, hogy a pártvezetés meg akarta fékezni Pogány Józsefnek, a budapesti Katonatanács kormánybiztos-elnökének a hatalmi ambícióit. Pogány József is a szocdem vezetés másodvonalához tartozott 1918 ősze előtt. A munkás múlttal bíró Böhm azonban a szakszervezet és a pártapparátus embereként sokkal beágyazottabbnak tűnt a bölcsészdoktorként a párt értelmiségi holdudvarához tartozó, hegyes tollú újságíróként magának nevet, de ellenfeleket is bőven szerző Pogánynál. Ez utóbbi azonban továbbra is sikeresen szabotálta a hadsereg összeroskadt fegyelmének helyreállítását. Ha más nem, ez is arra utalt, hogy a külsőre látványosan megerősödött és taglétszámában több százezresre duzzadt szocdem párt egysége csak üres homlokzatként szolgált a szaporodó belső konfliktusok eltakarásához.{60}

„A szociáldemokrata párt nem párt többé. Ez maga az állam. Kezében van már minden szerve, amely az állam végrehajtója. kezében van a vasút, a posta, a hadsereg, a rendőrség, a közigazgatás. […] A szociáldemokrata párt ma már alig egyéb a beözönlöttek szemében, mint új érvényesülési lehetőség.”{61} A névtelen panaszkodó Szegeden keletkezett sorait a pártvezetésben is osztották néhányan: rettenetesen hiányzott a hatalom iskolájának parlamenti tapasztalata, ami megmutatta volna, hogy mi lehetséges és mi nem.{62} Az előző korszakban – amikor a Tisza István vezette szabadelvű-konzervatív parlamenti többség szűkkeblűsége megakadályozta az általános választójog érvényre jutását és vele a szocialista parlamenti jelenlétet – úgy tűnt, semmi sem lehetséges. A demokratikus iskolázottság hiánya bizonyosan szerepet játszott abban, hogy a pártból is egyre többen fogadták el a bolsevik érvelést arról, hogy minden lehetséges. A befolyásos szakszervezeti vezető, a Lakáshivatalt kormánybiztosi jogkörben irányító Garbai Sándor az összes minisztérium élén szocialistát akart látni. A józanságát megőrző Garami Ernő viszont a politikai cselekvés elemi logikájával ment szembe, amikor legszívesebben visszavonta volna pártját a kormányból.{63} A Budapesti Munkástanács januári ülésén csak Kunfi taktikus közbelépése tartotta fent az őszirózsás forradalom napjaiban létrejött törékeny kormányzati egységet.

Jellemző a helyzet percről percre változó képlékenységére, hogy miközben Kunfi a kommunista Kun Bélával „tisztára elméleti beszélgetéseket folytatott”, addig a Dunántúlon csendben szervezkedő keresztényszocialistákkal is tárgyalt a kibontakozásról.{64} Károlyi pedig, aki a Tisza politikai árváit összefogó Bethlen Istvánt is talonban tartotta minden eshetőségre készen, sikeresen vonta be a kormányba Nagyatádi Szabó Istvánt, a csizmás kisgazdavezért, aki mögött valószínűleg a legtöbb potenciális választó állt. Az őszirózsás forradalom addigi legnagyobb politikai paradoxonját oldotta meg ezzel: a régi rendszer utolsó, tiszavirág-életű kormányában való szerepvállalása miatt „büntetőpadra” került Nagyatádi olyan kormánynak lett az ellenzéke 1918 őszén, amely pártja legfontosabb célját, a földreformot komolyan meg akarta valósítani.{65} A február 23-án, Károlyi saját kápolnai birtokán elkezdett földosztást nem csupán a korabeli filmhíradók kamerái és Krúdy Gyula lelkendező tolla örökítette meg. A Gödöllő határában, Szentgyörgypusztán élő sokgyerekes családok kis szobácskáinak falán az olcsó szentképek mellett még évekkel később is ott függött Károlyi Mihály képe. Itt, a gödöllői koronauradalom kerepesi birtokán – valamint néhány zempléni közlegelő esetében – ténylegesen sor került a földosztásra, máshol azonban nem kerültek ki politikusi szentképek a falakra. Az ország legtöbb részén március 21-ig csak a birtokrendező bizottságok szálltak ki a terepre, hogy „a földmívelő nép földhöz juttatásáról” szóló, 1919. évi XVIII. néptörvényt végrehajtsák – de leginkább azért, hogy türelmet esdekeljenek az egyre bizonytalanabb járású népkormány számára.{66}

Hiába tűnt úgy, hogy a földreform végre elindul, és hiába döntöttek a választások kiírásáról március elején – a kampány el is indult, minden piszkos kellékével –, valódi demokratikus politikai verseny mégsem bontakozott ki. A nem szocialista jelöltekkel szembeni egyre erősödő zaklatások oda vezettek, hogy Károlyi legodaadóbb hívei is az azonnali távozásra gondoltak már. Böhm Vilmos viszont akadémikusnak minősítette a kérdést azzal kapcsolatban, hogy mi lesz, ha mégsem nyernek a szocialisták. Helyette a Népszava vezércikke válaszolt félreérthetetlen hangnemben: a parlamenti választások tétje, hogy békés vagy erőszakos eszközökkel valósul meg a szocializmus, amelynek bekövetkezése kikerülhetetlen történelmi és gazdasági szükségszerűség, és ha ezt a szavazók nem értenék meg, és a Szociáldemokrata Párt kisebbségbe kerülne, akkor „el fog következni az erőszakos fölforgatások végireláthatatlan korszaka”.{67}

„…forradalmat akarunk, olyat,amilyent az oroszok csináltak.” A bolsevizmus korai története Magyarországon

A Népszava idézett cikke egy több hónapos folyamat végére tett pontot. Azt illusztrálta, hogy a magyar politika demokratikus kibontakozásának lehetőségét a bolsevizmushoz való viszony lefagyasztotta – a szociáldemokrata párt egy-két Garami körül maradt és egyre jobban elszigetelődő vezetője kivételével szakítani akart a demokráciával, aminek eléréséért két évtizedig küzdött. A kommunizmus új szó volt 1919-ben, és jelentésébe sok minden belefért. A tizennégy éves önmagára visszaemlékező Arthur Koestler számára a lengyel Chopin Gyászindulója jelentette az első találkozást a kommunizmus romantikájával, amely a Népszava kommunista ostromakor elesett rendőrök grandiózus temetési menetén hangzott fel – a nála néhány évvel idősebbeknek viszont az orosz példa. „Nem volt elméletünk – írta Lengyel József a proletárdiktatúra fontos kulcsregényében. – Egyet tudtunk: forradalmat akarunk, olyat, amilyent az oroszok csináltak.”{68} Az oroszok iránt érzett lelkesedés mindenekelőtt szenvedélyes olvasmányélmények lecsapódása volt. „Minden könyv, amit a múlt században orosz kéz írt: titkos propagandája egy közelgő új világnak” – vélte Krúdy Gyula, aki szerint Oroszországban száz esztendeig tartott az emberiséget megváltó forradalom előkészítése, Dosztojevszkij és Tolsztoj regényei pedig „bombák” voltak.{69} A fiatal Lukács György szintén Dosztojevszkij könyveiben találta meg az „orosz eszmét”, amely a kötelességek rideg világából mindenkit átvezethet a jóság és szeretet egyetemes erkölcsének hatalmába.{70} Kivétel nélkül mindenkit. Ilyen csak könyvekben létezik, de a könyveknek nagyobb hatalmuk van olvasóik felett, mint a valóság káoszának. És a könyvek hatalma aligha becsülhető túl a bolsevik gondolkodás forrásvidékein.{71} A száműzött Lenin Zürichben jórészt a könyvtári asztalánál töltötte idejét, és arról elmélkedett, hogy könyv és kard pompás egységet alkot, az utóbbi az előbbi folytatása, a legképzettebb magyar marxista és az orosz forradalmi mozgalmak lelkes híve, Szabó Ervin pedig a Fővárosi Könyvtárban „olyszerű érzésekkel járt, mint valami lelkes generális háború idején egy jól működő lőszergyárban”.{72} A Szabó Ervint mesterének valló Korvin Ottó börtönnaplója szinte irodalmi szépséggel tárja elénk a könyvforradalmár portréját, aki a siralomház szürkületében himnikus sorokban mond köszönetet Tolsztojtól Zoláig, Kosztolányitól Karinthyig az őt inspiráló íróknak, költőknek, születendő gyermekének pedig Nietzsche Zarathustrájával üzen: „Ne csak tovább plántáld magad, hanem feljebb!”{73} Krúdy a proletárdiktatúra első hetében bevallotta, hogy ifjúságában az orosz írókat még a nőknél is jobban szerette.

De minden könyvnél és könyvmolynál fontosabb volt, hogy mit gondoltak és mit mondtak a lenini Szovjet-Oroszországból százezrével hazajött hadifoglyok a családjuknak, falubelijüknek, vagy a külvárosi rossz kocsmák pultjainál egymásnak. Az ő érdes elbeszélésük a háború merész, birodalomromboló befejezéséről és a földosztásról szólt, valamint a haragról, a nyomor felelőseivel való büntetlen leszámolásról, amelyben a jövő új világa és a szegény ember igazsága rejtőzik.{74} Ez utóbbit a felsőőri járásban fekvő Vasvörösvár környéki falvak hadviselt kisgazdái az Erdődy grófok hatalmas uradalmi erdején próbálták ki. „A kommunizáláshoz hozzá is fogtak olyképpen, hogy a faluk lakossága szekérszám vitte el a fát az erdőből” – írta az egykori tudósítás, a közbelépő csendőrökre pedig olyan bátorsággal lövöldöztek, mintha még mindig az olasz hadszíntér fennsíkjain lettek volna.{75} Az „orosz példa” Magyarországon is az egyenlőtlen tulajdonviszonyok talaján szökkent szárba, és elsősorban a hagyományos társadalmi helyzetéből amúgy is kiragadott, frontot megjárt és/vagy az orosz hadifogságból visszatért katonaság és családjaik körében terjedt. Kevesen látták előre ezt, amikor másfél évvel korábban, 1917–1918 telén az oroszországi bolsevik fordulat képei először járták be az európai és magyar sajtót. Akkor az ellenséges népek forradalmának dicséretét zengték konzervatív oldalról is. Akkor Lenin Krisztus volt a magyar bulvársajtóban, az orosz-bolsevista állammal kötött 1918. márciusi breszt-litovszki béke annexiós mohósága ellen pedig százezrek tüntettek a központi hatalmak fővárosaiban, Berlinben, Bécsben, Budapesten. „A bolsevista Oroszországgal kötött béke nem hoz közelebb a világbékéhez, de bizonyára közelebb viszi a világot a bolsevizmushoz” – mondta Vázsonyi Vilmos igazságügy-miniszter egy 1918-as minisztertanácson a breszt-litovszki békéről. Nem hallgattak rá, pedig Magyarország első zsidó vallású minisztere kollégáitól eltérően tisztában volt azzal, hogy nem az ukrán búzamezőket, hanem az ukrán káoszt tartogatja a központi hatalmak számára a közeljövő, és a háború utálatával eltelt hadifogoly-százezrek hirtelen hazatérése nem a végső győzelmet, hanem a biztos vereséget előlegezi meg.{76}

Lenin bolsevizmusa egyszerű receptet kínált a veszteseknek: állj bosszút, és tiéd a jövő! Ám a háborús vereség másnapján, 1918–1919 fordulóján már nem csak a hazatért és helyüket nem nagyon találó bakáknak, hanem majdnem mindenkinek megvolt a maga „bolsevizmusa”. Egyrészt és főleg a kegyetlen győztesekkel szemben, másrészt mindenki ellen, akiben ellenséget vagy jobban élő vetélytársat vélt látni.{77} A bolsevik szótárban az ellenség megnevezése a burzsoá lett – maga a szó orosz alakjával, a „burzsujjal” és az ebből továbbképzett „burzsival” együtt 1918 elejétől kezdve terjedt el az újságok lapjain –, és szinte bármely összefüggésben képes volt mozgósítani az indulatokat, mert a politikai irányítás lefagyásával szemben a társadalmi élet „egész anyaga cseppfolyóssá vált”.{78} A városi háztulajdonos a falusi földbirtokos kárán örvendezett, akinek frontról hazatérő béresei felgyújtották a magtárait, a kisgazdák a házbér zárolásának örültek kárörvendően, a nyomorgó értelmiségiek pedig a vagyon tűnő csillagán gyönyörködtek.{79} A Károlyi-kormány szűk öt hónapos létezése idején a magyar fizetőeszköz, a korona zürichi árfolyama a felére csökkent a svájci frankkal szemben.{80} A városi piacokról eltűnt a zsír, a szalonna, a tej. A bolsevizmus a harag gyakorlati filozófiája volt, és hazai forgalmazóinak rendkívüli mértékben a kezére játszott, hogy a háború utáni viszonyok még a háborús viszonyoknál is elkeserítőbbnek tűntek. Kiderült: az egyszer elért életszínvonal elvesztése sokkal forradalmasítóbb hatású és sokkal szélesebb rétegeket érint, mint a nagyüzemi munkásság évtizedes politikai törekvése életszínvonala folyamatos javítására.{81} Tüntettek a házmesterek, hogy ingyen többé nem zárják el éjjelre a vízvezetéket, sztrájkoltak a pincérek, hogy egyenlő fizetést kaphassanak a szűkmarkú borravaló helyett, és lázongtak a csepeli és soroksári hadiüzemek munkásai, mert a háborús konjunktúra leáldozásával féltek a békében óhatatlanul bekövetkező munkanélküliségtől.{82} Hiába törekedett Garami Ernő az „ipari békére”, hiába hozta létre minisztériuma a kollektív szerződések százait munkaadók és munkavállalók érdekképviseletei között olyan szakmákban is, amelyek korábban alig léteztek a munkásmozgalom számára, hiába tágult minden elképzelhetőnél szélesebbre a munkásellenőrzés intézményi lehetősége, szocializmus és kapitalizmus nem léphetett okos és megfontolt érdekházasságra a szenvedélyek kollektív dühöngésével szemben.{83} 1918 telén biztosan nem. A kormány plakátjai a többlettermelésről prédikáltak, de a nagyüzemek gyári munkása az izzasztó teljesítménybér helyett nyolcórai munkát akart, és a kommunista agitátorok azt suttogták a fülébe: Lenin Oroszországában mindez már valóság. A polgárháború káoszában vergődő Oroszország bolsevik valóságáról hiteles információk persze nem jutottak el sem a Ganz-gyár esztergályosaihoz, sem a körúti viceházmesterek alagsori lakásaiba, így a kommunista propaganda a benne rejlő indulati-érzelmi potenciált könnyen fordította át elméletieskedő könyvfilozófiából a mindennapok túlélésének gyakorlatias meggyőződésévé. „Minden ember kommunista. Annyi a különbség ember és ember között, hogy az egyik tisztában van kommunista tudatával, a másik meg mit sem sejt róla” – ezt a könnyen emészthető népi bölcsességet egy egyszerű vörösőr osztotta meg néhány hónappal később a nyugati határszélen, a Lajtánál az olasz szocialista funkcionáriussal, Oddino Morgarival.{84} A bolsevik igék lehetővé tették, hogy mindenki meglássa magában a „proletárt” és ellenségében a „burzsoát”, ráadásul Lenin világossá tette, hogy a munkásosztály is csak kívülről, a forradalmi élcsapat révén ébredhet „osztálytudatára”. A forradalmi élcsapat pedig az egész népet vezeti a szocializmusba.

A bolsevik elbeszélést leghatásosabban Magyarországon is pár tucat friss kommunista formálta, akik többségükben szintén hadifogságból tértek haza, de véglegesen megváltozva, a világforradalom ügynökeiként. Az utólagos eredetmítoszok heroizáló elbeszéléseivel ellentétben ők is csak néhány leckével jártak előrébb a vadonatúj tananyagban. A tomszki fogolytáborban Kun Béla lehurrogta azt a kolozsvári kőműves fogolytársát, aki tiszti rangja ellenére egyszerűen elvtársnak szólította: „Nem vagyok elvtárs! Zászlós Úr vagyok!”{85} Aztán jött az 1917-es februári forradalom, az orosz összeomlás, a fogolysors szégyene helyett a káosz szabadsága. Azoknak, akik a hirtelen kiismerhetetlenné lett oroszországi viszonyok felfordulásában a bolsevik kártyára tettek, hatalmas lépéselőnyt biztosított, hogy jókor voltak jó helyen. Nem világos, hogy Kun Béla pontosan mikor talált vissza szocdem önmagához és mikor lett belőle szociálforradalmár, majd bolsevik, de valamikor 1917 decemberében, amikor a távoli Szibériából Moszkvába utazott, már véglegesen rálépett a lenini útra. Kun moszkvai mentorai – elsősorban Karl Radek, Szverdlov és Zinovjev – körül forgolódva 1918 tavaszán–nyarán villámgyors karriert csinált a Leninék által világforradalmi propagandacélra létrehozott nemzetközi hadifogoly-szövetség élén, és közben maga is alapos kiképzést nyert az agitáció, a propaganda és a konspiráció bolsevik fortélyairól. A tanulást megkönnyítette, hogy a bolsevizmus nemcsak technika volt, hanem egy sajátos „erőszakvallás”, amely arról szólt, hogyan kell a dühből és frusztrációból fakadó elementáris indulatokat a jövő tökéletes társadalma iránti felfokozott várakozással keverni. „Békét követelünk mi is, sötét haraggal a fehér Szibériából” – fogalmazták meg az omszki hadifogolytábor magyar katonái még 1918 telén, és ez a harag volt Kun Béla és társai szervezkedésének igazi valutája, nem a kabátbélésben és cipőtalpban hazahozott milliók.{86} Sőt, a korai kommunista propaganda egyenesen a halálkultusz jegyében fogant: „…ölni, gyilkolni apáink, testvéreink, a gyermekeink, önmagunk érdekeinek védelmében […]: van-e ennél szentebb, lelkesítőbb, felmagasztalóbb? […] Az élet, ami után mi vágyunk, mi törekszünk, amiért mi harcolunk, az csak a halál nyomán születhet meg. A halál a mi jóbarátunk. […] A gyávák, a hitvány férgek, a kukacjelleműek, a harc elől, a mi felszabadító, szent küzdelmeink elől megfutamodók nem közénk valók. Nincs számukra hely. A halál elől futó, rongy árulók bére nem is lehet más, mint a halál. Akik féltek ismeretséget kötni a halállal, vegyék el jutalmul a mi fegyvereinktől a megváltó golyót. Forradalmi katonák, végezzetek gyorsan és könyörtelenül a megfutamodókkal, s aztán előre. Szempillád meg ne rezdüljön, kezed meg ne remegjen soha: a halál útja a győzelem felé vezet.”{87} Az egykori kallódó újságíró és szintén hadifogoly Szamuely Tibor – aki Kunhoz a legelsők között csatlakozott – még Moszkvában írta ezeket a sorokat az első magyar nyelvű kommunista lapba, de a korabeli bolsevik death metal hörgése az orosz polgárháború vérrel borított mezőiről minden szűrő nélkül került át a budapesti politikai nyelvbe is.

A november közepén Moszkvából kalandos úton hazatérő Kun Béla nagyon gyorsan építette ki a Kommunisták Magyarországi Pártját, amely szabadnak érezte magát minden demokratikus vagy parlamentáris kötöttség alól. „Mindenki ott üssön agyon egy ellenforradalmárt, ahol éri” – rikoltotta a Vörös Ujság címlapja, és a gátlástalan gyűlöletbeszéd revolver-újságíróinak azt sem esett nehezükre kimondani, hogy „pusztuljon a népkormány!”.{88} Kun hazaindulása előtt egy héttel, a központi bolsevik napilap, a Pravda hasábjain oroszul adta meg a magyar őszirózsás forradalom bolsevik értelmezését: Károlyi és „népkormánya” nem egyéb, mint Kerenszkij és az 1917-es, balul végződött orosz polgári demokrata kísérlet magyar kiadása. Találó párhuzam volt. Károlyi az orosz pályatárshoz hasonlóan szintén a reakciós rendszer ellenzékéből jött, és ahogy Kerenszkij, úgy Károlyi sem volt képes arra, hogy feladja a régi rendszertől örökölt háborús célokat.{89} Kerenszkij a bukott cár imperialista háborújából patrióta honvédelmet akart csinálni, de a frontkatonákban ekkor már inkább gyűlölet volt, mint nemzethűség, és az 1917-es nyári Kerenszkij-offenzíva gyors összeomlása hamarosan névadójának is elhozta a biztos bukást. A Károlyi-kormány hivatalba lépésének első napján szintén hazafias bizakodással osztotta meg a „nemzettel”, hogy „sikerülni fog megmenteni az ország területi épségét”.{90} Mire Kun Béla november 17-én Budapestre érkezett, kiderült, hogy nem sikerült. Míg Kerenszkij a hadsereg patrióta mozgósításával vallott kudarcot, Károlyi a pacifista retorikájával. A kommunista vezér diagnózisa a lényegre tapintott rá: az antantorientációt és a területi egység megóvását egyszerre célul kitűző politika katasztrofális ellentmondást hordozott magában. Ő homlokegyenest ellenkezőleg csinálta: öles plakátokon hirdette a pesti éjszakában, hogy a magyar megszállás százezerszer becstelenebb, mint akár a román, a cseh vagy a szerb, és gondoskodott arról, hogy a történelmi Magyarország nemzetiségei is helyet foglaljanak a Kommunisták Magyarországi Pártja vezetésében.{91} Ám a kommunista pártvezetésben ennek ellenére is az iskolában tanult „kultúrfölény” érvényesült: a magyarok, elsősorban Kun Béla döntött minden lényeges kérdésről, és bizalmasai is egytől egyig magyarok voltak: Pór Ernő, Seidler Ernő, Szamuely Tibor és a Moszkvában hátrahagyott Rudnyánszky Endre mellett a cseh, román és délszláv elvtársak jól fizetett, de teljesen jelentéktelen statiszták voltak csupán.

Kunnak Oroszországban és Budapesten is reményt vesztett egykori barátok alkották első követőit. „Ha meg lettem volna győződve arról, hogy azért hozza a pénzt, hogy felrobbantsa a szociáldemokrata pártot […], akkor is megtettem volna, hogy 40 000 márkát keresztül hozok Ukrajnán, amikor arról volt szó, hogy négy évnyi hadifogság után viszontláthassam hazámat és családomat…” – vallotta Kun kalandos hazatérésének útitársa, Vántus Károly, az ácslegényből lett egykori nagyváradi MSZDP-titkár, miért vállalta el, hogy maga is rengeteg pénzt csempésszen át a határokon egykori cimborája parancsára.{92} Hasonló motivációk hajtották Kun másik útitársát, Nánássy Györgyöt is, aki – noha valószínűleg rögtön hazaérkezését követően kettős ügynök lett (nagybátyja, Nánássy László, magas rangú budapesti rendőrtisztviselő volt) – egyben a kommunista párt katonai ügyeit is kezébe vette, a Kun testőrkapitányává szegődött tengerészkatona, Cserny József 3000 koronás zsoldját mindenesetre ő fizette. A bolsevista izgatás néhány hét múlva halálfejes jelvényekkel pózolt és provokált, és a legatyásodott „ellenforradalmárokkal” szemben vastag volt a bukszája is: Kun december végén titkos raktáraiban már a Mackensen-sereg átvonuló alakulataitól orosz pénzen vett német fegyvereket és teherautókat tárolt. Desperádókon és mindenre kapható, fizetett zsoldosokon kívül Kunt először anarchista értelmiségi fiatalok keresték meg, Szabó Ervin elárvult fiai, a Klein testvérpár (Kelen József és Korvin Ottó) és más forrófejű galileisták, mint Sugár Tivadar és Duczyńska Ilona. Nem biztos, hogy Kun rájuk vágyott leginkább, máskülönben nem kereste volna fel Garami kivételével szinte az összes meghatározó szocdem vezetőt rögtön a megérkezését követő napokban. Tőlük azonban rendre kosarat kapott, így elfogadta a szocdem mozgalom karrierre vagy megváltásra, esetleg mindkettőre váró és vágyó renegátjainak a közeledését, és sorra hódította meg új pártja számára a szocdem pártvezetés háttérbe szorított, sértett és összeférhetetlen Petur bánjait is. Tankönyvi tisztaságú tézisekből azonban senki sem vizsgáztatta Kunt. A kanyarban sem volt még a marxizmus–leninizmus dogmatikája, de Marx főművének, A tőkének sem volt fellelhető teljes példánya a fővárosi közkönyvtárakban.{93} „Analfabéták vagyunk nemcsak a filozófiában, hanem a marxista literatúrában is” – vallotta be Révai József, az egyik első csatlakozó, későbbi sztálinista kultúrpápa az elvtársainak.{94} Kis fizetésű bankhivatalnok és avantgárd költő volt addig, csuklóján vékony aranyláncot viselt, magas homloka mögött pedig vastag forradalmi indulatokat.{95} Nem kiforrott dogmatika nevelte fel tehát az új ideológiát, hanem hirtelen tettek és váratlan körülmények torz nászából lépett elő teljes fegyverzetben – és igen hiányos öltözékben. „Úgy vagyunk vele, mint azzal az égő szerelemmel, amely ellen az értelem már tehetetlen. Ki kell próbálni” – írták 1919 februárjában a kommunizmusról a Huszadik Században az őszirózsás forradalomban csalódott progresszívek, akik új tárgyat kerestek beteljesületlen régi vágyaiknak.{96} Vezérük, Jászi Oszkár maga is végig tanácstalan volt, kinek lehetne átadni át a progresszió megtépázott stafétabotját: „A bolsevizmust úgy is, mint célt, úgy is, mint eszközt tagadom: az első erkölcsi, a második értelmi ítéletemmel áll ellentétben. […] És még sincs más mozgalom, amely előre vinne.”{97} Barátja, Szende Pál, a Károlyi-kormány pénzügyminisztere az „önmagát kiélés” szenvedélyére emlékezett később: szexuálisan kielégítetlen és tüdővészes kalandoroknak látta a kommunista híveket, arról meg inkább hallgatott, hogy az önmagukkal kísérletező értelmiségi fiatalok, köztük a Galilei Kör ifjúsága jelentős részben éppen az általuk vezetett Polgári Radikális Párt zászlóit hagyta ott a kommunista kísérlet kedvéért.{98}

Moszkvából egyébként nem vaskos kötetekben, hanem az ábécéskönyvek egyszerűségével érkezett a biztatás. Ki fizet a háborúért?, Mit akarnak a kommunisták?, Mi a Tanácsköztársaság?, Kié a föld? A címek, amiket a Kommunista Könyvtár orosz pénzen nyomott, kis alakú, vékony füzetei viseltek, jól összefoglalták a lényeget, a kiadványok sztárszerzői pedig a politika új orosz professzorai, Lenin és Nyikolaj Buharin voltak. A 31 éves Buharin 1918–1919-ben az orosz bolsevik párt kedvence volt, amolyan ideológiai helyettes főszakács Lenin örökké sistergő konyhájában, és még nem tudta, hogy egy kommunista vezető életére maga a kommunista rendszer lehet a legveszélyesebb, ahogy azt sem, hogy húsz évvel később Sztálin vérbírói előtt állva az utolsó szó jogán azt fogja kérdezni magától: „Milyen ügyért fogsz meghalni?” Az „Ügy” 1919-ben az egész emberiség ügye volt, és Buharin úgy vélte, az emberiség csak olyan feladatot tűz ki maga elé, amelyeket meg tud oldani. Buharin soraihoz 1919 januárjától már Budapesten is minden utcai lapárusnál és dohányboltban hozzá lehetett jutni. A világforradalom orosz hitvallásának ára 2 korona volt, és csillogó késekkel közeledő leszámolást ígért: „A viszonyok összessége, amely Európában kialakult, ehhez az elkerülhetetlen célhoz vezet. Így az állandó orosz forradalom a proletariátus európai forradalmába megy át, melyet ugyanaz az imperialista állam fegyverzett fel, amelynek fejére a guillotine csillogó kését felemeli.”{99}

A társadalom szövete ugyan bolsevizálódott, de Kun Béla és elvtársai mögött egyetlen jelentős csoport sem állt, még a nagyüzemi munkások sem. A munkásság egyik vidéki fellegvárában, Ózdon például létre sem jött kommunista szervezet, de Győrben, a legnagyobb dunántúli iparvárosban is alig akadt 15-20 munkás 1919 márciusának elején, aki elment volna a fővárosból hozatott kommunista szónokot meghallgatni.{100} A bolsevik igékkel az újpesti gyárakban is felsült a rajongó Sinkó Ervin, a kommunista alapítók között pedig csak mutatóban akadt valódi fizikai munkás, mint Mikulik József vagy Mosolygó Antal, a mátyásföldi repülőgépgyár bizalmija. Kun Bélát ez nem feszélyezte. „Csak a vezetőknek kell érettnek lenni a nagy történelmi feladatra, a proletárdiktatúrában a vezetők az osztály nevében és képviseletében korlátlan hatalommal rendelkeznek” – mondta egykori kolozsvári elvtársának, Vincze Sándornak.{101} A párbeszéd a Népszínház utca és a József körút sarkán álló Simplon Kávéházban zajlott, amely irodalmi törzsasztalaival később nevezetes tanyája lett a magyar íróknak, ekkor azonban még inkább színház utáni bő vacsorák színtere volt. Kun jól szabott zsakettet viselt, és gondosan megkötött nyakkendőt. Megjelenése jólétet sugárzott. Amikor Vincze a demokráciára figyelmeztette, nyugodt hangon felelt: „A demokrácia burzsoá hazugság.”{102} Vincze elképedve hallgatta a választ, és ezzel korántsem volt egyedül, a bolsevik kommunizmussal szemben egyre többen szorultak defenzívába. Irodalmi eszközökkel küzdött Jászi Oszkár, hogy galileista diákjait visszatartsa, és eleinte a filozófus Lukács György is.{103} Az ambiciózus irodalmi véleményvezéreket, fiatal, de nem kevésbé becsvágyó famulusaikat és lelkes, önzetlen kékharisnyákat egymásba fűző, szerelmi és intellektuális kötelékekben egyesítő Vasárnapi Kör vezető tekintélye egy nagy visszahangot kiváltó esszét tett közé a galileista folyóiratban, a Szabadgondolatban. Ebben bálványozott kedvencét, a nagy orosz realistát, Dosztojevszkijt citálta (hibásan), és erőtlen igyekezettel utasította el a Bűn és bűnhődés egyik szereplőjétől kölcsönzött „metafizikai föltevést”, miszerint „a rosszból jó származhatik, hogy lehetséges […] az igazságig keresztülhazudni magunkat”.{104} A bolsevizmus mint erkölcsi probléma 1918 december közepén jelent meg, de mire nyomdafestéket látott, szerzője már minden valószínűség szerint kommunista volt, és többé nem cáfolt, hanem helyeselt: igenis lehetséges… Rabul ejtett értelme egy mára elfelejtett német romantikus drámaíró, Christian Friedrich Hebbel hősnőjének, Juditnak a dilemmájába burkolózott. Az ószövetségi történet erotikus-protestáns újrahangszerelésében (Judith, 1840) a szép zsidó lány, magára véve a választott nép szenvedését, elcsábítja, majd megöli Holofernészt, népe sanyargatóját, és így igazolja saját tisztaságát: „És ha Isten közém és a nekem rendelt tett közé a bűnt helyezte volna – ki vagyok én, hogy ez alól magamat kivonhatnám?”{105} Lukácsot a „megváltó bűn” vállalásának „utolérhetetlen szépsége” nyűgözte le. Az Istenhez vezető esztéta út, amely az üdvösség feláldozásával éri el az erkölcsi feloldozást. E csillogó paradoxon szerint az elkövető tulajdonképpen tragikus áldozat, mert gyilkosságai végső soron szabadítóak, és a szeretet el nem múló birodalmát készítik elő. Lehet persze, hogy Lukács mindeközben Hegel csodálatosan cinikus mondatait ízlelgette magában arról, hogy Caesarnak van igaza Cicero ellenében, a hatalom gátlástalan akarásának a morál üres fecsegésével szemben.{106} Nem tudjuk, ez utóbbira szövegszerű bizonyíték nincs, csak frivol vagy haragos feltevések – maga Lukács szögezte le saját maga részére kiállított kommunista keresztlevelében, hogy „Hegel rendszerének nincs etikája”. De itt megállunk: a Lukács-rejtély dzsungeleibe tévedni veszélyes utazás, egy lubjankai három hónapos börtönkitérőben 1941 nyarán maga a filozófus is majdnem odaveszett.{107}

Az biztos, hogy Lukács György filozófiai felkészültsége nem volt meg az egyébként felkészült szociáldemokrata vezetőkben, ahogy szélsőséges metafizikai merészsége sem. Ők nem úgy akartak cselekedni, mintha minden rajtuk múlna, és nem is gondolták, hogy a történelem velük fog elkezdődni – arra pedig még kevésbé, hogy a nem cselekvés is cselekvés. Többségük eleinte lanyha és meggyőződés nélküli kedvvel küzdött a kommunista járvány ellen, mások, mint a kőművessegédből lett építőipari szakszervezeti vezetők, mint Garbai Sándor vagy Bokányi Dezső, nyilvánosan kiosztott, csattanós pofonokkal. A jobboldalról érkező antikommunista kiállás viszont azonnal ellenforradalmi bélyeget ütött megfogalmazójára. Január folyamán több polgári lap szerkesztőségét is feldúlták, a Déli Hírlapra irányuló konzervatív polgári felvásárlási kísérletet kormányzati támogatással akadályozták meg a lap szocialista újságírói, és az 1918–1919 fordulóján kibontakozott „médiaháború” nemcsak a „keresztény” politikát követelő Bangha páter törekvéseit törte le az Apostol Nyomda gépeinek és berendezéseinek szétverésével, hanem margóra szorította a konzervatív és liberális politikai alternatívákat is.{108} Egyedül a szakszervezeti lapok mertek riadót fújni keresetlen nyersességgel: „A munkásmozgalom vizein a kommunizmus hamis lobogója alatt kalózhajók cirkálnak, hogy örvénybe taszítsák a jó utakon haladó, a kommunizmust elérni akaró szociáldemokrácia hajóját” – írta a Famunkás vezércikkírója, aki éles kirohanást intézett „a pártütő rubellovagok”, a „megkergült fiskálisok”, és „törtető mérnökfiókák” ellen, „akik az ébredő magyaroknál is mocskosabban gyalázzák a magyar munkásság dicsőséges harcát”.{109} Hasonló hevességgel támadta az újsütetű prófétákat a Vas- és Fémmunkások Lapja is: „…ide állanak a munkásság elé, föltolakszanak a szónoki emelvényre, és adják a hőst, a rettenthetetlen orosz forradalmárt, adják színészi pózban az új Mózest, aki eljött, hogy Izrael népét az ígéret földjére vezesse… Honnan szerezték ezek az emberek a jogot, hogy itt tolakodjanak, hogy itt mindenkit szamárnak, árulónak, gyávának és butának bélyegezzenek, a munkástömegek előtt bemocskolják, és a munkásságot a maguk ismeretlen céljai felé vonszolják?”{110} De hiába tette a szerző a cikk címében a „kommunistákat” idézőjelek közé, a szocialista érvelés – még nem jött el a kommunizmus ideje, azt csak akkor vezethetjük be, ha más országok már megtették – csak addig tartott, mint a harmincezer holdas egykori nagyúré, Károlyi Mihályé. Utólag már könnyű meghúzni a választóvonalat a szocialista eszkatológia reformista és revolucionista olvasatai között, ám a kortársak többsége úgy vélte, „a tempóban” van csupán különbség kommunisták és szocialisták között.{111}

A kommunizmus démoni metafizikája abban ütközött ki igazán, hogy lelkiismeret-furdalást ébresztett: a minden erkölcsöt felrúgó kommunista taktika hatására a politikai felelősség posztjaira csak nemrégiben érkezett szocdem politikusokban bűntudat támadt a szakadár „testvérpárttal” szemben, amelynek tagjai Leninnel és a bolsevikok tekintélyével takaróztak. Ők a siker vakmerő receptjét anélkül reklámozták, hogy a káros mellékhatásokról szóltak volna. Ezért is volt a határozottság hiánya, ezért volt, hogy még Garami Ernő is csak vonakodva egyezett bele abba, hogy a rendőrség tájékoztassa őt a kommunisták törvényellenes üzelmeiről.{112} Határozott akcióra csak akkor került sor, amikor 1919. február 20-án mintegy 1500 főnyi tömeg támadta meg a Népszava Conti (ma: Tolnai Lajos) utcai székházát, és lövöldözés tört ki, amelynek nyolc halálos áldozata volt, köztük két rendőr és hárman a népőrségből. Azt, hogy ki lőtt először, világosan megállapítani nem lehet, de szinte bizonyos, hogy a Népszava megtámadására Kun vagy valamelyik alvezére – valószínűleg Vágó Béla – adta ki a felszólítást azon a gyűlésen, amelyet az eseményt megelőzően a munkanélküliek tartottak a Pesti Vigadóban. Az éppen ülésező kormány a szociáldemokrata minisztereire bízta, mi legyen, ők pedig – a távol lévő Kunfi kivételével – úgy döntöttek: felszámolják a kommunista mozgalmat, amely nyilvánvalóan a rendszer megdöntésére készült. Még az éjszaka elrendelték és végrehajtották több tucat kommunista vezető letartóztatását, másnapra pedig nagy munkásgyűlést hívtak össze. Ezen száz-, talán százötvenezer ember tüntetett az erőszak ellen; a szocdem párt által megmozgatott tömeg éppen százszorosa volt az előző napi kommunista csőcseléknek. A menet élén a szocialista mészárosok haladtak, véres kötényben, hatalmas húsvágó bárdokkal… Ők sem tudhatták, hogy hiába az imponáló demonstráció, a demokratikus intermezzo a végéhez közeledik. A börtönben ugyanis néhány elkeseredett rendőr nekiesett Kun Bélának, az esetről értesült a sajtó, és a félig agyonvert Kunt megkínzott Krisztusként mutatta be egy egész oldalas, hatásvadász riport, amelyet másnap Az Est nagy reklámmal, százezres példányszámban öntött az utcára.{113} Bár a közhangulatra is befolyással volt a szenzáció, Kun gyorsan gyógyuló sérülései leginkább a kormány maradék cselekvési szabadságát sorvasztották el. A galileista diákok hevesen tiltakoztak a rendőri brutalitás ellen, Károlyi Mihályné férje testőrparancsnokával meleg gyapjútakarókat küldetett a „szegény raboknak”, maga Károlyi pedig felháborodottan utasította Váry Albert főügyészhelyettest, hogy vegye le a rabruhát a „politikai foglyokról”. Amikor a berni kongresszusról hazatérő Kunfi Zsigmond újra megjelent minisztertársai körében, kijelentette: ha itt lett volna, a letartóztatásokra nem kerülhetett volna sor.{114}

Néhány napon belül a kommunisták akciószabadsága lényegében helyreállt, Lukács György a Fővárosi Könyvtár egyik kisebb szobájában gyűjtötte össze a „második garnitúrát”, könyvmoly és álmodozó fiatalokat, akikkel újjászervezték a pártot az eredeti vezetők letartóztatása után.{115} A párttörténet nem nagyon hangsúlyozta, de az első napok ijedségén a nők hamarabb túl voltak, mint a férfiak. Ők nem csupán a könyvtárak csendes íróasztalain írták ki magukból lázas próféciáikat. Az illegális lakások és találkozóhelyek ügyét, továbbá a Vörös Ujság szerkesztőségének tagjai közti összeköttetést Spády Adél, a feministák egyesületének titkára szervezte, a különc somogyi dzsentri lány, Goszthony Mária pedig futárként szolgált Szamuely Tibor és Lukács György között.{116} Nemsokára a latyakos pesti utcákon is újra elérhető volt a néhány hétre Nagyváradra menekített Vörös Ujság, Kun Béla pedig a börtönből is tovább bomlasztotta a szociáldemokrata pártegységet. Cellájában a szociáldemokrata párt hangadói, a vasutas szakszervezeti vezető Landler Jenő, a hadügyminiszter Böhm Vilmos, a Budapesti Katonatanács vezetője, Pogány József, valamint a befolyásos újságíró, Göndör Ferenc, sőt egyes visszaemlékezések szerint Kunfi Zsigmond és Weltner Jakab, a Népszava főszerkesztője is felkeresték.{117} Feltételeit március 11-én meg is üzente a nyomdász-szakszervezeti vezető, Bogár Ignác útján: szakítani kell az osztály-együttműködéssel, azaz a polgári erőkkel, le kell cserélni a régi közigazgatás tagjait, le kell mondani a területi integritáshoz ragaszkodó politikáról, államosítani kell az üzemeket, a bankokat és a földeket, végre kell hajtani a szekularizációt – azaz az egyházak likvidálását –, és mindenekelőtt sutba kell dobni a demokratikus választásokat.{118}

A pacifista Károlyi mindeközben eljutott a fegyveres honvédelem gondolatához. A február 18-ai kormányülésen először jelentette ki, hogy „ha a jog és igazság alapján nem tudjuk, akkor fegyverrel a kezünkben készen kell állnunk arra, hogy létfeltételeinket visszaszerezzük”.{119} Nem pillanatnyi indulatkitörésről volt szó. Amikor 1919. március 2-án miniszterei és a szocdem erős emberek társaságában Szatmárnémetiben meglátogatta az egyetlen számottevő magyar fegyveres erőt képviselő Székely Hadosztályt – amelyet az erdélyi katonai kerület parancsnoka, Kratochvil Károly ezredes fejlesztett harcálló egységgé –, már úgy fogalmazott: „Ha a párizsi békekonferencia […] Magyarország földarabolása mellett döntene, akkor mi a végszükség esetében még fegyverrel is fölszabadítjuk ezt az országot.”{120} Kratochvil parancsnoksága alatt március közepén 649 tiszt és 12 438 fős legénységi állomány szolgált, és tartotta eredményesen az Erdélyt határoló nyugati hágókra és szorosokra épített védelmet.{121} A helyszín is szimbolikus volt, hiszen a város megszállására decemberben engedélyt kaptak a románok, és az a Kratochvil által talpra állított magyar katonai ellenállásnak köszönhetően volt hónapokkal később is még magyar közigazgatás alatt. Ilyen értelemben Károlyi csapatszemléje egyfajta hadüzenet is volt.{122} „Riasztó harci beszéd” – rettent meg az új hangtól a régi barát, Jászi Oszkár, ütőképes sereg azonban nem támadt a románok kiveréséhez.{123} Károlyi abban bízott, hogy a Böhm Vilmos szociáldemokrata hadügyminiszter által februárban megindított szervezés hetvenezres hadsereget eredményez április közepére.{124} A terveket a világháború harcterein edzett, kiváló vezérkari tisztek, Stromfeld Aurél ezredes és Tombor Jenő alezredes dolgozták ki.{125} De hiába volt a gondos tervezés – és az ambiciózus elképzelések Pozsony és Kolozsvár visszaszerzésére –, a harcos remények mégis kudarcba fúltak, mert a munkáshadsereg eszméje az önkéntességre és a politikai megbízhatóságra épített, azt remélve, hogy majd a szén- és nyersanyaghiány miatt munka nélkül maradt budapesti nagyüzemi munkások szívesen harcba mennek a Felvidékért és Erdélyért.{126} Nem így történt. A szociáldemokrata honvédelem hívószava a magas zsold ígéretével együtt sem volt vonzó a háborús fáradtságtól sújtott országban, az öthetes toborzás eredménye alig ötezer jelentkező lett, a meglévő sorkatonaság fegyelme tovább foszlott, a kaszárnyákból a fegyelmezetlen legénység zömét szabadságolták, miután a felső tisztikart – ezredestől felfelé – már korábban nyugdíjazták.{127} A demokratikus hadsereg antimilitarista forradalmát a katonatanácsok intézményének és az ún. „bizalmi férfiaknak” a rendszere teljesítette be. Ez utóbbiakat titkos szavazással választották, és szerepük szerint biztosítaniuk kellett, hogy „a fegyveres hatalom a népköztársaság megbízható támasza legyen”, ám csupán arra voltak jók, hogy a tiszti tekintély minimálisra csökkenjen, a közkatonák harci készsége pedig eltűnjön. Soós Károly tábornok, a szegedi katonai kerület parancsnoka 1919 februárjában részeg tüzérek élén indult Soborsinba felszámolni a román nemzetőrségeket. A feszes léptű tábornok és törzskara mögött a legénység teljes rendetlenségben haladt, az ágyúkon lovagolva azok csöveit kardlapozták, félrecsúszott sapkával, Soós és tisztikara pedig inkább nem nézett hátra, sok köszönet úgysem lett volna benne.{128} A korhangulatra jellemzően Böhm hadügyminiszter azt a 21 éves aradi ezredbizalmit, Fellner Andort nyilvánította hősi halottá, aki a parancsmegtagadó katonák helyett magát lőtte főbe.{129}

Feszült várakozás volt a levegőben, a budapesti lapok hústalan hetet hirdettek, és arról cikkeztek, hogy az új rendszernek még nincsenek milliomosai, csak „százezresei”, akik citromon, narancson és cipőtalpnak való bőrön gazdagodtak meg.{130} Károlyi Mihály azt tervezte, hogy március 23-án, vasárnap Karl Renner osztrák kancellárral személyesen egyeztetik országaik érdekeit – a találkozót Garami Ernő készítette elő –, választási gyűlés választási gyűlést ért a pesti gyárudvarokon és kisvárosi nagyvendéglőkben, és terjedtek a hírek arról, hogy a párizsi békekonferencia hamarosan határozatot hoz a „magyar ügyben”. A kormány tagjai tudták, hogy valami készülődik: aradi útján Böhm Vilmos figyelmeztette Gondrecourt tábornokot, a szerb és román megszállási övezetek között állomásozó francia csapatok parancsnokát, hogy a létrejövő ütközőzóna a románok által már megszállt részeken legyen, mert újabb közlekedési vonalak elvágása a magyarok számára csak „halálzónát” hozna létre.{131}

{1} Sinkó Ervin 1975, 38.

{2} Sinkó Ervin (1988), 372.

{3} Arendt 1991, 11.

{4} Varga Jenő 2019, 183.

{5} Varga Jenő levele Székely Béla pénzügyi népbiztoshoz a Sigmund Freud által az Agrárbanknál tudományos folyóiratok kiadására letétbe helyezett 250 000 korona, illetve saját kisebb letétje Bécsbe Freud részére való utalásába 1919. április 16-án. MNL OL K 255-1919-2356.

{6} Kóbor 1919, 86–87.

{7} Varga Jenő felszólalása a Budapesti Forradalmi Központi Munkás- és Katonatanács (a továbbiakban BFKMK) 1919. május 27-ei ülésén. A BFKMK jegyzőkönyvei. BFL XVI. 1. g. 1. doboz, 21.

{8} Janos 1971, 85–96.

{9} Lukács György levele Verbőczy Kálmánhoz, 1965. április 30. Verbőczy Kálmán visszaemlékezései HL MTK 133. d./76.

{10} Lacan 1983.

{11} Lukács 1989, 164–166.

{12} Lengyel András 2017.

{13} Tamás 2019.

{14} K. Horváth 2020.

{15} Csunderlik 2019, 330–332.

{16} Runia 2015, 133–134.

{17} „Dunapataj község elején holtakat és sebesülteket találtam, ott volt a vasasok egyik orvosa is. Míg ezzel foglalkoztunk megjött Szamuelly népbiztos elvtárs autója is. Látva az ott fekvő sebesült parasztot, le akarta lövetni. Ami ellen mindketten minden emberi és orvosi érzésünk fellázadásával tiltakoztunk. Tovább siettében még azt mondta, hogy temessük el élve a halottak közé.” Tél Ferenc orvosfőnök vallomása felvétetett Bp-en 1919. július 9-én, Fehér Imre, az I. karhatalmi vörösőrezred ezredparancsnok szóbeli utasítására. MNL OL K 46 PTI 605 f. II/4 i-2016, 1175. A szerencsétleneket végül Hartán lőtték le. Tél Ferenccel teljesen azonosan nyilatkozott július 4-én Tóth Péter a 40. vasasezred orvosfőnök-helyettese is. (A Forradalmi Kormányzótanács június 5-én hatalmazta fel Jancsik Ferencet a Vörösőrség parancsnokát, Szamuelly Tibor és Vántus Károly elvtársakat, hogy minden rendelkezésre álló eszközökkel a Dunántúlon, valamint a postánál, vasútnál a rendet tartsák fenn és szükség esetén saját személyükben azokat a jogokat is gyakorolják, amelyek a rögtönítélő forradalmi törvényszékeket illetik meg. Uo., 1171. Korvin Ottó 1919. szeptember 27-i vallomásában jelzi, hogy még „legbensőbb embereink feljelentése és pressziója ellenére” is megőrizte objektivitását, így dr. Tél Ferencet – aki a kegyetlenkedésekről fényképfelvételeket készített és jegyzőkönyveket írt, és ezért Szamuely feljelentette – Korvin nem adta át a forradalmi törvényszéknek. Uo., 1194. Fehér Imre ezredparancsnokot viszont Szamuely véresre verette, a szerencsétlen katona november 20-án öngyilkos lett.

{18} A Forradalmi Kormányzótanács ülései, 1919. április 2. MNL OL K 27 PTI 601f/1 1. doboz.

{19} Molnár Sándor Károly 2011.

{20} A magyar piaristák és a Tanácsköztársaság 2013, 37.

{21} Hoss József: Töredékek a kommunizmus történetéből Kaposváron. HL TGY, 1774, 15.

{22} Garbai Sándor emlékezései. PIL 810. f. 1. őe., IV. k., 504–506.

{23} Kinek a kezében van a magyar nép sorsa? Bécsi Magyar Futár, 1919. március 26., 2.

{24} Dr. Groszmann Zsigmond: Statisztikai adatok a kitérésekről. Egyenlőség, 1919. október 12., 9–10.

{25} Frank 2012, 196.

{26} Szabolcsi Lajos 1921, 14.

{27} Szász Zoltán 1922, 12–14.

{28} Varjassy 1932, 110. Vö. Garami 1922, 178.

{29} Clerk véleményéhez lásd Garami 1922, 175.

{30} Somogyi Béla felszólalása a Tanácsok Országos Gyűlésének 2. ülésnapján, 1919. június 15-én. TOGYN I., 4–5. A Hungaricana közgyűjteményi portálról letölthető változat a szerkesztett, azaz cenzúrázott dokumentum, amely nem tartalmazza Somogyi felszólalását.

{31} Lesz már hajléka a proletárnak. Népszava, 1919. április 10., 7., illetve A főváros tehermentesítése. Éjszakai razzia az üzérkedő galíciaiak tanyáin. Vörös Ujság, 1919. július 17., 5. A kitoloncolás egyébként Varga Jenő gondolata volt.

{32} Varga Jenő felszólalása a BFKMK 1919. május 27-ei ülésén. BFKMK jegyzőkönyvei. BFL XVI. 1. g. 1. doboz (104.) 65.

{33} Ágoston Péter népbiztos naplójegyzései 1989, 288–289.

{34} Windischgrätz 1920, 117. Vö.: Gömbös 1920, 12.

{35} Veres 1998, 123–124.

{36} Andrássy Gyula [1920] 1990, 165.

{37} Zala vármegyei bolseviki mozgalom története. IV. hadügy. MNL OL K 46 PTI 605 f. II/35/II., 106. lásd még Hegedüs 1941, 358.

{38} A Tisza-gyilkossághoz lásd Hatos 2018b, 12–23.

{39} Bódy 2000, 285–286.

{40} Garami 1922, 105.

{41} Kunfi 1920, 187.

{42} Żeleński 1928, 754.

{43} Kóbor 1919, 22–23.

{44} Apáthy 1920, 149.

{45} Szociálpolitika és iparfejlesztés. Méhely Kálmán kereskedelemügyi államtitkár nyilatkozata a kereskedelmi tárca szociálpolitikai terveiről. Munkásügyi Szemle, 1918. december 15., 556.

{46} Sipos József 1999, 57–77.

{47} Károlyi Mihály levele Andrássy Gyulához 1919. március 16. Károlyi Mihály levelezése 1978, 443.

{48} Tonelli 1939, 34–35.

{49} Berecz 2017, 43–50. Lásd még Egry Gábor fontos módszertani megállapításait: Egry 2016.

{50} A pacsai főszolgabíró jelentése. A bolseviki mozgalom története, Pacsa, 1921. október 5. MNL OL K 46 PTI 605. f. II. 635 I.

{51} Wessely 1978, 243.

{52} Krizman 1970, 79.

{53} Hogyan született meg a „Nem! Nem! Soha!” Az Est, 1934. július 21., 7. Az Archibald Coolidge vezette amerikai küldöttségnek Károlyi Mihály által átadott plakátokról lásd Baloghy Ernő vallomása a népbiztosperben 1920. július 31-én, BFL. VII. 5.c 1920-6274, 162. doboz, XLVII. dosszié, 2984.

{54} Székely Vera 1969, 357.

{55} Buza Barna vallomása a népbiztosperben 1920. augusztus 3-án, BFL VII. 5.c 1920-6274, 162. doboz, XLIX. dosszié, 3105–7.

{56} A kérdéskör áttekintéséhez lásd Litván 1968, 402–427.

{57} Ágoston Péter 1921. november 16-i tanúvallomása a Károlyi Mihály ellen vagyoni felelősség megállapítása iránti perben. BFL VII. 2. c. 1921-36537-peres iratok I., 208, 213.

{58} Dósáné 1968, 464–467.

{59} Révay M. Jánosné (1937), 38, 92.

{60} Lásd Sipos Péter 1984, 39. Vö. Gáborné 1960b, 156.

{61} Sipos Iván 1919, 8.

{62} Kunfi [1928] 1974, 357–358.

{63} Garami 1922, 94–99. Vö. Kunfi [1922] 1978, 349.

{64} Kunfi tárgyalásairól a keresztényszocialistákkal – köztük Huszár Károly későbbi miniszterelnökkel – Persián Ádám katolikus egyházügyi kormánybiztos közvetítésével lásd Kunfi [1922] 1978, 349. Vö. Berinkey Dénes tanúvallomása a népbiztosperben 1920. július 28-án. BFL VII. 5. c 1920-6274, 162. doboz, XLV. dosszié 2853.

{65} Király István 1977, 308.

{66} A birtokrendező bizottságok munkájára lásd Kávássy 1967a, 70–72. Lásd még Vígh 1979, 50. Vö. A m. kir. Földművelésügyi Minisztérium története a tanácskormány (proletárdiktatúra) alatt. MNL OL K 46 PTI 605. f. II/1.

{67} A politikai és gazdasági hatalom. Népszava, 1919. március 19., 1.

{68} Lengyel József 1966b, 24.

{69} Krúdy Gyula: Orosz hangok. Magyarország, 1919. március 30., 4. A 19. századi orosz irodalom és az 1917-es orosz forradalmak kapcsolatához lásd Chamberlain 2017. A monográfia a 18–19. század eleji német irodalom és filozófia klasszikusainak (különösen Kant, Fichte, Schelling és Schiller) az orosz irodalom szerzőire gyakorolt döntő hatására is rámutat.

{70} Perecz 1989, 541.

{71} Slezkine 2004, 224, illetve 163, 129.

{72} Szolzsenyicin 1998, 65, Jászi [1920] 1948, 16.

{73} Korvin 1948, 927–929, illetve Korvin 1975, 4. Korvin helyettesét, Sallai Imrét is szenvedélyes könyvgyűjtőként ismerték a mozgalomban – és emellett igencsak járatos volt a könyvszakmában. Petrák 2000, 191.

{74} „Kunhegyesről hiteles feljegyzések alapján a több mint 4 éves háború alatt 2581-en teljesítettek katonai szolgálatot. 676-en estek fogságba, ezek közül 385-en orosz hadifogságba. A breszt-litovszki béke utat nyitott a fogságban lévőknek, 1918. október 31-ig, a forradalom kitöréséig a 385 orosz fogoly közül 302 szerencsésen hazatért. A hazatértek kevés kivétellel telítve voltak kommunista elvekkel. Az Asiago melletti és a Piave menti offenzívák véres veszteségeit az orosz hadifogságból kiszabaduló katonákkal pótolta a hadvezetőség. A Kunhegyesre visszatért foglyok alig pár heti szabadság után ismét a frontra kényszerültek visszamenni. Elkeseredés, gyűlölet szikrázott a szemekből, összeszorított ököl emelkedett az ég felé, amikor egy hadifogságból sok-sok viszontagság után hazatérő megkapta a behívót. A bolsevizmus honában magukba szívott veszedelmes tanok lassanként megérlelődtek lelkükbe, és csak kitörésre vártak. Ehhez járult az elveszett háborúval járó rettenetes lelki depresszió, az 1918. évi rossz gazdasági esztendő, mely elkeserítette a szegényebb néposztályt, de csüggedtté tette a birtokos osztályt is.” A bolsevizmus előkészítése és lefolyása Kunhegyesen. Masát Ferenc kunhegyesi ref. elkész 1921. január 15-i jelentése az 1919-es eseményekről. MNL OL K 46 PTI 605. f. II/32 őe., 73–75.

{75} A Vasmegyei Hírlap 1919. február 25-i Csata a vasvörösvári erdőkben című tudósítását újraközli: Dokumentumok és visszaemlékezések 1918–19 hősi harcairól 1959, 92.

{76} Idézi Szabolcsi Lajos 1921, 4. Vö. Windischgraetz 1920b, 183–184, illetve Magyar minisztertanácsi jegyzőkönyvek 1960, 35.

{77} Vincze Sándor: Az erdélyi forradalom I–II. PIL 965. f. 1. őe., II, 402.

{78} Kunfi [1928] 1974, 351.

{79} Giczey György százados visszaemlékezése Visszaemlékezések a Nemzeti Hadsereg megalakulásáról 1921. március 28. HL TGY 2.953, 12.

{80} Mészáros 1962, 39.

{81} Varga Jenő 1976.

{82} A házmesterek és pincérek mozgalmára lásd Debreczeni-Droppán 2019. A csepeli és fegyvergyári munkások radikalizálódására lásd Bajáki Ferenc 1920. július 10-i vallomása a népbiztosperben. BFL VII. 5.c 1920-6274, XXXIII. dosszié, 1837–1849.

{83} Kende 1974, 70. Vö. Péteri 1979, 43–44.

{84} Pankovits 2017, 221–222.

{85} Borsányi 1979, 38, 46. Vincze Sándor: Az erdélyi forradalom I–II. PIL 965. f. 1. őe., II, 59–60.

{86} Matvejev 1959, 338.

{87} Szamuely Tibor: Riadó. Szociális Forradalom, 1918. augusztus 10. Újraközli: Szamuely 1957, 22.

{88} Üssétek agyon… Vörös Ujság, 1919. február 11., 1.

{89} „A magyar »Kerenszkij-uralom«” (Vengerszkaja Kerenscsina) címmel a Pravda 1918. október 31-i és november 1-i számában oroszul megjelent cikket magyar fordításban A magyar októberi forradalomról címmel közli Kun 1966, 180–187.

{90} A nemzethez. Világ, 1919. november 1., 1, illetve Károlyi proklamációja Magyarország népéhez. Világ, 1919. március 22., 5.

{91} A Magyar Tanácsköztársaság röplapjai 1959, 30.

{92} Vántus Károly 1920. július 5-i vallomása a népbiztosperben. BFL VII. 5. c 1920-6274, 29. doboz, XXVIII. dosszié, 1483.

{93} A bolsevizmus Magyarországon 1921, 819–820.

{94} Sinkó Ervin 1965, 343.

{95} Révairól szuggesztív portrét rajzolt Kassák 1935, 90–91.

{96} Podach–Vértes 1919, 2. A tanulmányt Lukács György előszavával a proletárdiktatúra alatt is megjelentették. Podach–Vértes 1919b. A mű hatástörténetéhez lásd Vörös Boldizsár 2017, 293–295.

{97} Jászi a dőlten szedett utolsó mondatot németül írta: „A dilemma tisztábban áll előttem mint valaha: a bolsevizmust úgy is mint célt, úgy is mint eszközt tagadom: az első erkölcsi, a második értelmi ítéletemmel áll ellentétben. Und es ist doch keine andere Bewegung nach vorvärts. Valószínűleg ugyanez a motívum vezeti – mint hallom – Bauert egyre inkább a bolsevizmus felé.”  Jászi 2001, 1919. május 30., 37.

{98} Szende 1921, 201–202.

{99} Az imperializmus diktatúrájától a proletárdiktatúráig. Budapest, Kommunisták Magyarországi Pártja, 1919, 4.

{100} Mi a kommunizmus? Testvériség, 1919. március 8., 1.

{101} Vincze Sándor: Az erdélyi forradalom I–II. PIL 965. f. 1. őe., II, 61.

{102} Uo., 62.

{103} A Szabadgondolat 1918. decemberi számának bolsevizmus-vitájához lásd Csunderlik 2016, 65–80.

{104} Lukács György: A bolsevizmus mint erkölcsi probléma. [Szabadgondolat, 1918/10, 228–232] In: Lukács 1987, 41. Razumihin szavai egyébként így hangzanak a regényben: „…addig hazudunk, amíg igazsághoz nem jutunk”. (Görög Imre fordítása.)

{105} Lukács György: Taktika és etika. In: Lukács 1987, 128.

{106} „Ha Ciceróhoz tartotta volna magát, akkor semmi sem vált volna belőle… Caesar tudta, hogy a köztársaság hazugság volt, hogy Cicero üres fecsegő…” Hegel 1966, 76.

{107} A Lukács-rejtély könyvtárnyi irodalmából néhány fontos értelmezés: Vajda Mihály 2015; Mesterházi 1981/5; Kis 2004.

{108} Klestenitz 2008, 69–80. Vö. Gellért Oszkár 1920. január 20-i rendőrségi tanúvallomása. BFL VII. 18. d. 1919-13-8784, Károlyi Mihály elleni zárlati ügy, 36.

{109} Szocializmus vagy „kommunizmus”? Famunkás, 1919. február 1., 1.

{110} A „kommunisták” és mi. Vas- és Fémmunkások Lapja, 1919. január 2., 1.

{111} Kenez 1971, 62–63.

{112} Garami 1922, 105.

{113} Tarjányi Vilmos: Kun Bélát félholtra verték a rendőrök. Az Est, 1919. február 22., 4, 6.

{114} Berinkey Dénes vallomása a népbiztosperben 1920. július 30-án. BFL. VII. 5.c 1920-6274, 162. doboz, XLVI. dosszié, 2955.

{115} Lukács György: Februártól márciusig. Párisi Munkás, 1927. március 19., Ünnepi melléklet, 1. Újraközli: Tanúságtevők 1978, 304–305.

{116} Rákos 1959, 97. Gosztonyi Mária: Emlékezések (Bárdibükk, 1974. március. 28). PIL 867 f., g-167, 3–4.

{117} Hajdu 1970, 187. Hajdu Rabinovits József vallomásaira hivatkozva közli a névsort, de visszaemlékezéseik alapján valószínűsíthetjük, hogy március 21-e előtt Weltner és Kunfi, sőt Buchinger sem volt kint a Gyűjtőfogházban. Lásd különösen Kunfit, aki ezt 1919-ben keletkezett rövid, de fontos cikkében (Kunfi 1919b) és Garami Ernő 1922 emlékirataira reflektáló hosszabb írásában (Kunfi [1922] 1978, 344–361) is tagadja. Böhm Vilmos látogatására lásd Majer Ödön büntetőintézeti tiszt rendőrségi vallomása 1920. január 8. BFL. VII. 18. d. 1919-13-8784, Károlyi Mihály elleni zárlati ügy, 31.

{118} Varga Lajos meggyőzően érvel amellett, hogy a Bogár Ignácnak címzett Kun-levél és a tíz nappal későbbi szociáldemokrata–kommunista megegyezés között felesleges közvetlen oksági összefüggést keresni. Lásd Varga Lajos 2019, 34–37.

{119} MNL OL K 27 Minisztertanácsi jegyzőkönyvek 1919. február 18., 23. pont.

{120} Az elnök és a hadügyminiszter beszédei Szatmáron, a székely katonák közt. Magyarország, 1919. március 4., 2. A látogatáshoz lásd Fogarassy 1972, 241.

{121} Kratochvil [1941] 2017, 46. Vö. Őry 1971, 18–19. A Kratochvil által közölt és az Őry által közölt 8939 fős legénységi létszámadatok különbsége a 39. dandárból eredhet, amelynek két ezredének két és fél zászlóaljnyi, mintegy 3500 fős létszámtöbbletét Kratochvil hozzászámolta a tulajdonképpeni „Székely Hadosztályhoz”, Őry pedig nem.

{122} Juhász Nagy 1945, 427–428.

{123} Jászi 2001, 20.

{124} Károlyi április 15-i céldátumot jelölt meg, és maga is figyelemmel kísérte a hadseregszervezési erőfeszítéseket. Károlyi Mihály levele Andrássy Gyulához, 1919. március 16. Károlyi 1978, 444. Vö. Böhm 1923, 212–213. Liptai Ervin szerint Stromfeld első tervezete már március 20-ára előirányozta az új hadsereg demarkációs vonalakra való elhelyezését, a régi fegyelmezetlen egységek felváltását. Liptai 1959, 19.

{125} Stromfeld terveihez lásd Fogarassy 1972, 244.

{126} A hadseregszervezés kudarcához lásd Révész Tamás 2019, 109–111.

{127} Böhm 1923, 211.

{128} Kelemen 1923, 328.

{129} Juhász Nagy 1945, 450–451.

{130} A forradalom „százezresei”. Magyarország, 1919. március 2., 6.

{131} Romsics 2019, 221–222. Vö. Ormos 1984, 184.