A mű eredeti címe:

On The Way To The Wedding

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2006 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2011, 2021

Hungarian edition copyright © GABO Kiadó, 2011, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-102-2

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

„Minden menyasszony megérdemel egy kis kóstolót a mennyországból, mielőtt kimondja az igent.”

Lyssa Keusch-nak.
Mert szerkesztőm vagy.
Mert barátom vagy.
És Paulnak is.
Csak úgy.

PROLÓGUS

LONDON, NEM MESSZE A ST. GEORGE-TEMPLOMTÓL, A HANOVER SQUARE-EN, 1827 NYARÁN.

Tüdeje szinte tűzlángban égett. Gregory Bridgerton rohant. London utcáin futott; nem is vett tudomást a kíváncsi bámulókról, csak futott.

Mozdulatainak furcsa, erős ritmusa volt; egy-két-há-négy; egy-két-há-négy, a lendület vitte tovább, egyenesen, teste haladt, miközben tudata egy, és csakis egy dologra koncentrált.

A templom.

Oda kell érnie a templomba. Meg kell akadályoznia az esküvőt. Mennyi ideje fut? Egy perce? Öt? Nem tudhatta. Képtelen volt másra figyelni, mint a célra.

A templom. El kell jutnia a templomhoz.

Tizenegykor kezdődött. Ez az egész. A szertartás. Ez, aminek soha nem lett volna szabad megtörténnie. De a menyasszony belement. És neki ezt most meg kell akadályoznia. Meg kell gátolnia ebben. Nem tudta, hogyan, és fogalma sem volt, hogy miért, de férjhez akar menni ahhoz az emberhez, és ez helytelen.

Tudnia kell, hogy helytelen. Hogy nem szabad.

Ő az övé. Összetartoznak. És ezt a leendő feleség is tudja. A fenébe is, hiszen ő is pontosan tudja!

Mennyi ideig tart egy esküvő? Öt percig? Tízig? Húszig? Eddig még sosem figyelte meg, soha nem nézte meg az óráját az elején meg a végén, hogy kiszámítsa az időtartamot.

Sosem gondolta volna, hogy egyszer még szüksége lesz erre az információra. Sosem gondolta volna, hogy egyszer majd ilyen sokat számít. Mennyi ideje fut? Két perce? Tíz perce?

Nagy lendülettel befordult a sarkon, a Regent Streetre, mordult valami elnézéstfélét, amint beleütközött egy elegáns úriemberbe, akinek a táskáját kiverte a kezéből. Gregory rendes körülmények között megállt volna, hogy segítsen, lehajolt volna, és felvette volna a táskát, de ma nem, ezen a reggelen nem.

Most nem.

A templom. Oda kell érnie a templomba. Semmi másra nem tudott gondolni. Nem szabad. Muszáj… A fenébe! Tele talpon csúszva állt meg, ahogy egy kocsi elé vágott. Combjára támaszkodott; nem azért, mert nagyon akarta, hanem mert elgyötört teste követelte; nagy szusszanásokkal nyelte a levegőt, próbálta enyhíteni mellkasa kínzó, sürgető nyomását, azt a borzalmas égető, szaggató érzést, ahogy…

A kocsi elhaladt, ő újra nekiindult. Már közel járt. Képes rá. Nem telhetett el öt percnél több, amióta elhagyta a házat. Talán hat. Fél órának tűnt, de nem lehetett több hét percnél.

Meg kell akadályoznia ezt. Ez nem helyes. Meg kell akadályoznia ezt. Meg fogja akadályozni.

Már látta a templomot. A távolban szürke tornya a kék ég felé tört. Valaki virágokat aggatott a kupola ablakaiba. Nem tudta volna megmondani, milyen virágok; sárgák és fehérek, de több a sárga. Dús fürtökben omlottak alá a kosarakból. Ünnepi volt a látvány, sőt vidám, de ez az egész nagyon helytelen volt. Ez egyáltalán nem vidám nap. Nem olyan esemény, amit ünnepelni kéne.

És meg fogja akadályozni.

Lassított; csak annyira, hogy orra esés nélkül futhasson fel a lépcsőn; aztán erővel megrántotta a nehéz ajtót; kinyílt, résnyire, majd jobban, és még jobban. Alig hallotta, ahogy a kilincs nagy erővel, hangosan a falnak csapódott. Talán meg kellett volna állnia, hogy szusszanjon egyet. Talán halkan kellett volna bemennie, hagynia kellett volna magának egy pillanatnyi időt, míg felméri a helyzetet, míg kideríti, meddig jutott a szertartás.

A templom elnémult. A pap elhallgatott, monoton beszéde elhalt. A padsorokban minden hát megcsavarodott, míg minden arc hátrafelé nem nézett.

Egyenesen rá.

– Ne! – lihegte Gregory, de túlságosan pihegett, alig hallotta saját szavát.

– Ne! – ismételte, ezúttal hangosabban, a padsorok szélébe kapaszkodva rohant előre. – Ne tedd!

A menyasszony egy szót sem szólt, de Gregory látta. Látta, hogy ajka tátva marad a döbbenettől. Látta, hogy a menyasszonyi csokor kiesik a kezéből, és tudta, szent isten, tudta, hogy a még kisasszony alig kap levegőt.

Olyan gyönyörű volt! Arany haján csillogott a napfény; úgy ragyogott, hogy attól Gregory erőt kapott. Felegyenesedett, még mindig erősen zihált, de már támaszkodás nélkül tudott haladni, elengedte a padsorok szélét.

– Ne tedd! – ismételte magát, és folytatta útját feléje, egy olyan férfi diszkrét kellemével, aki pontosan tudja, mit akar. Aki tudja, minek kéne történnie.

A menyasszony még mindig nem szólalt meg. Senki sem szólt. Ez furcsa volt. London háromszáz leghírhedtebb fontoskodója, okvetetlenkedője, fogadatlan prókátora gyűlt egyetlen térbe, és senki nem szólt egy árva szót se. Senki nem volt képes másfele nézni, csak rá, ahogy a padsorok között haladt előre.

– Szeretlek – mondta ott, mindenki előtt. Kit érdekel, hogy hányan hallják?! Nem fogja ezt titkolni. Nem hagyja, hogy feleségül menjen valakihez úgy, hogy ne tudja az egész világ, mit érez iránta, hogy övé a szíve!

– Szeretlek – ismételte meg, és szeme sarkából látta anyját és nővérét; egyenes háttal ültek a padban, szájuk tátva maradt a döbbenettől.

De Gregory csak ment tovább. Egyenletes, egyre határozottabb, egyre magabiztosabb léptekkel haladt a padsorok között.

– Ne tedd! – mondta, azzal kilépett a padsorok közül, a szentélybe. – Ne menj hozzá feleségül!

– Gregory – suttogta a menyasszony. – Miért teszed ezt?

– Szeretlek – felelte Gregory, mert csak ezt tudta mondani. Csak ez számít, semmi más. A menyasszony szeme csillogott, és Gregory látta, hogy elszorul a torka, nem kap levegőt. Ránézett a férfira, akihez feleségül készült menni. A férfi összehúzta a szemöldökét, de csak enyhén, és megvonta a vállát, mintha azt mondaná: „A te döntésed. Azt csinálsz, amit akarsz.”

Gregory fél térdre ereszkedett.

– Gyere hozzám feleségül! – mondta teljes szívéből. – Gyere hozzám feleségül!

És Gregory lélegzete elállt. A templomban jelenlévő hívek mindegyikének elállt a lélegzete.

A menyasszony ránézett. Nagy, tiszta szemmel nézett rá, és tekintetében benne volt minden, amit Gregory valaha jónak, kedvesnek, igaznak tartott.

– Gyere hozzám feleségül! – súgta utoljára.

A menyasszony ajka megremegett, de hangja tisztán hallható volt, amikor azt mondta…

1. fejezet

Melyben hősünk szerelembe esik.

Két hónappal korábban.

Az általa ismert férfiemberek többségével ellentétben Gregory Bridgerton hitt az igaz szerelemben.

Bolondnak kellett volna lennie, hogy ne higgyen benne.

Az alábbi példák álltak előtte.

Legidősebb bátyja, Anthony.

Legidősebb nővére, Daphne.

Másik két bátyja, Benedict és Colin, nem is említve másik két nővérét, Eloise-t és Francescát, és húgát, Hyacinthot, akik mind egytől egyig, kivétel nélkül boldogan éltek házastársukkal.

A dolgok ezen állása a férfiak többségében csak ingerültséget váltottak volna ki, de Gregory, aki szokatlanul vidám, bár időnként (húga szerint legalábbis) idegesítően bensőséges légkörben nevelkedett, ez egyszerűen azt jelentette, hogy nincs más lehetősége, mint elfogadni a nyilvánvalót.

Szerelem pedig van.

Nem a képzelet halvány koholmánya, ami csak azt a célt szolgálja, hogy megmentse a költőket az éhhaláltól. Lehet, hogy nem olyasmi, ami látható, illatban érezhető vagy kézzel fogható, de van, létezik, és csak idő kérdése, hogy ő is megtalálja álmai asszonyát, hozzá hű lesz, vele megelégszik, vele sokasodik, és olyan elképesztő hobbikat kezd gyakorolni, mint a papírmasé-készítés és szerecsendió-reszelő gyűjtés.

Bár ha szép pontot akarunk tenni a vágyak végére, ami meglehetősen pontos volt ahhoz képest, hogy milyen elvont elképzelés volt ez, álmaiban nem pontosan volt nő. Illetve nem volt olyan nő, akinek különleges, azonosítható vonásai lettek volna. Gregory Bridgerton nem tudott semmit arról a nőről, aki a tervek szerint majd teljesen átalakítja az életét, az unalom és tisztesség oszlopává változtatva őt. Nem tudta, hogy a hölgy magas lesz vagy alacsony, sötét hajú vagy szőke. Szerette úgy gondolni, hogy okos lesz és jó humorú, de ezen túl… honnan tudhatná, milyen lesz? Lehet, hogy félénk lesz vagy szókimondó. Esetleg szeret énekelni. Vagy nem. Az is lehet, hogy mindene a lovaglás, pirospozsgás az arca, mert túl sok időt tölt a szabad levegőn.

Fogalma sem volt. Ha erre a nőre, erre a lehetetlen, csodálatos és pillanatnyilag nem ismert hölgyre gondolt, csak azt tudta igazán, hogy amikor megtalálja…

Tudni fogja, hogy ő az.

Nem tudta, honnan fogja tudni; csak azt tudta, hogy biztosan felismeri. Egy ilyen fontos, ilyen földrengető, ilyen életváltoztató esemény… nyilván nem suttogva hívja fel magára a figyelmet. A maga teljességében, erőteljesen fog jelentkezni, mint a közmondásos derült égből villámcsapás. Csak az volt a kérdés, hogy mikor.

Nem látott semmi kivetnivalót abban, hogy amíg erre a hölgyre várakozik, kellemesen üsse el az időt. Hiszen hol van az megírva, hogy az embernek feltétlenül muszáj szerzetesi életet élnie, miközben élete igaz szerelmét keresi?

Gregoryról az volt az általános vélemény, hogy teljesen tipikus londoni férfi, akinek tisztességes – bár egyáltalán nem extravagáns – apanázsa mellett sok barátja volt, és elég józanság szorult belé ahhoz, hogy mindig pontosan tudja, mikor kell felállni a kártyaasztaltól. Meglehetősen jó partinak számított a házassági piacon; ha nem is volt első vonalbeli (a negyedik fiúk sosem vontak magukra nagy figyelmet), de mindig gondoltak rá, ha a társasági matrónáknak házasulandó fiatalemberre volt szükségük ahhoz, hogy vacsoraesteken egyenlő legyen a férfiak és nők száma. Ez lehetővé tette, hogy a már idézett apanázsból egy kicsit tovább lehessen nyújtózkodni, ami mindig előnyt jelentett. Talán ráfért volna, ha egy kicsit nagyobb céltudatossággal éli napjait. Jó lett volna, ha van valami irány, valamiféle értelmes feladat. De ez még várhat, ugye? Biztos volt benne, hogy hamarosan minden világos lesz. Hamarosan meg fogja tudni, mit akar csinálni, és kivel óhajtja ezt csinálni és közben…

Nem érezte jól magát. Legalábbis az adott pillanatban nem.

Gregory éppen bőr karosszékben ült, meglehetősen kényelmesen; nem mintha ennek bármi jelentősége lett volna, hacsak annyi nem, hogy a kényelmetlenség hiánya elősegítette az álmodozást, ami pedig azt eredményezte, hogy nem is figyelt oda a bátyjára, aki, meg kell jegyezni, ebben a pillanatban tőle körülbelül négylépésnyire állt, éppen valami erkölcsprédikációt mormogott; szinte bizonyosan megvolt benne a felelősség és a kötelesség szó valamilyen variációja.

Gregory nem igazán figyelt rá. Ritkán tette ezt.

Illetve időnként figyelt, de…

– Gregory? Gregory!

A megszólított legkisebb fiú felnézett, pislogott. Anthony karba font kézzel állt előtte; ez sosem volt jó jel. Anthony, vagyis Bridgerton vikomtja ide s tova több mint húsz éve. Mindemellett, ezt Gregory mindig készségesen elismerte, nagyon jó testvér volt és nagyon jó földesúr lett volna belőle.

– Elnézésedet kérem, amiért betolakodtam gondolataidba – szólt Anthony kimérten. – Esetleg… csak esetleg, hallottál valamit abból, amit mondtam?

– Szorgalom – ismételte Gregory gépiesen, és saját megítélése szerint megfelelő méltósággal bólintott. – Tanács.

– Valóban mondtam ilyesmit – ismerte el Anthony, és Gregory gratulált magának, mert nyilvánvalóan csak blöffölt. De bejött. – Azt mondtam, ideje végre irányt szabni az életednek.

– Persze, persze – mormogta, főként azért, mert elmulasztotta a vacsorát és éhes volt, és hallotta, hogy sógornője könnyű frissítőket szolgál fel a kertben. Ráadásul soha nem vezetett jóra, ha Anthonyval vitatkozott. Soha.

– Változtatnod kell az életeden. Új irányt kell venned.

– Igen. – Talán lesznek szendvicsek is. Akár negyvenet is meg tudna enni azokból a kenyérhéjmentes finom falatokból.

– Gregory!

Anthony hangjában továbbra is megvolt a rosszalló él, amit leírni szinte lehetetlen volt, de felismerni könnyű. És Gregory tudta, hogy ideje figyelni.

– Jó – mondta, mert igazán figyelemre méltónak tartotta, hogy egyetlen szótag miként késleltethet egy rendes mondatot. – Azt hiszem, egyházi pályára lépek.

Anthony menten megdermedt. Halálosan ledermedt. Gregory elhallgatott, élvezte a pillanatot. Kár, hogy nyavalyás falusi lelkésznek kell lennie, hogy ezt elérje.

– Nem értettem kristálytisztán – szólalt meg végre Anthony.

– Nem mintha túl sok választásom lenne – jegyezte meg Gregory. És ahogy e szavak elhagyták az ajkát, rájött, ez volt az első alkalom, hogy ezt ilyen nyíltan kimondta. Ettől valahogy valóságosabbnak, véglegesebbnek tűnt a megállapítás. – Vagy a hadsereg, vagy az egyház – folytatta –, és hát… ami igaz, az igaz, átkozottul rossz céllövő vagyok.

Anthony egy szót sem szólt. Mindketten tudták, hogy ez így van.

Pillanatnyi furcsa csend után Anthony halkan megjegyezte: – A kard is fegyver.

– Igen, de amilyen szerencsém van, Szudánba vezényelnének – borzongott meg Gregory. – Nem akarok kényeskedni, de az a hőség! Te szívesen mennél oda?

Anthony rögtön visszakozott.

– Nem, persze, hogy nem.

– Ráadásul – tette hozzá Gregory, aki kezdte elemében érezni magát –, itt van anya.

Csend. Aztán: – Mi köze is van anyának Szudánhoz?

– Hát, csak annyi, hogy nem nagyon szeretné, ha elmennék, és nyilván tudod, hogy kinek kell lelket önteni belé, valahányszor aggódik, vagy borzasztó rémálma van arról, hogy…

– Ne is folytasd! – vágott a szavába Anthony.

Gregory egy belső mosolyt engedett meg magának. Ez nyilván nem volt fair az anyjával szemben, aki, úgy tisztességes, ha ezt kimondjuk, soha egyszer sem állította, hogy előre tudná jelezni a jövőt, ráadásul olyan bizonytalan látomással, mint egy álom. De biztosan nagyon ellenére lenne, ha Gregory elmenne Szudánba, és Anthonynek kellene meghallgatnia minden aggodalmát.

És mivel Gregory nem érzett különösebb késztetést arra, hogy elhagyja Anglia ködös partjait, ez az egész amúgy is teljesen meddő vita volt.

– Igaz – jegyezte meg Anthony. – Igaz. Örülök, hogy végre szerét ejthettük ennek a beszélgetésnek.

Gregory az órára nézett.

Anthony köhécselt, és amikor megszólalt, türelmetlenség volt a hangjában.

– Az is örvendetes, hogy végül gondolsz a jövődre.

Gregory érezte, hogy valami megszorul állcsontja hátsó tagozódásánál.

– Még csak huszonhat éves vagyok – emlékeztetett. – Túl fiatal ahhoz, hogy ilyen hangsúlyozottan használd rám a „végül” szót.

Anthony erre összevonta a szemöldökét.

– Szóljak az érseknek? Megnézi, talál-e neked parókiát.

Gregory mellkasát váratlan köhögőgörcs rántotta össze.

– Ö…ö… nem – mondta, amikor végre szóhoz jutott. – Még nem. Legalábbis.

Anthony ajkának sarka megrezzent. Nem sokat, és a rándulás egyáltalán nem volt mosolynak nevezhető.

– Meg is házasodhatnál – mondta halkan.

– Valóban – ismerte el Gregory. – És meg is házasodom. Ami azt illeti, tervezem is, hogy megnősülök.

– Valóban?

– Igen. Ha megtalálom a megfelelő nőt. – Aztán Anthony kétkedő arckifejezése láttán hozzátette: – Ha valaki, éppen te biztosan szerelmi házasságot javasolnál, nem érdekházasságot.

Anthonyről köztudott volt, hogy imádja a feleségét, aki meglehetősen megmagyarázhatatlan módon szintén imádta. Anthony köztudottan imádta hét testvérét is, ezért Gregorynak semmi oka nem volt arra, hogy olyan váratlanul elérzékenyüljön, amikor bátyja halkan azt mondta: – Olyan boldogságot kívánok neked, amilyet én élvezek.

Gregoryt gyomra igen erős korgása mentette meg a válaszadástól. Igen félénk arckifejezéssel nézett bátyjára.

– Bocsáss meg. Kihagytam a vacsorát.

– Tudom. Korábbra vártunk. – Gregory arca nem vonaglott meg. Illetve csak alig. – Kate eléggé bosszús volt.

Ez volt a legrosszabb az egészben. Az, hogy Anthony csalódott, az egy dolog. De amikor azt mondta, hogy a felesége neheztelt emiatt…

Gregory ebből tudta, hogy bajban van.

– Későn indultam Londonból – mormogta. Ez igaz volt, de nem mentség a rossz modorért. Vacsorával várták, de nem ért oda. Majdnem kimondta: „majd én megbékítem”, de az utolsó pillanatban visszafogta magát. Tudta, hogy az valahogy még rosszabb lett volna, mintha könnyen venné a lustaságát, és azt gondolná, hogy bármiféle vétket el tudna intézni egy mosollyal vagy egy kedves megjegyzéssel. Amit pedig gyakran meg tudott tenni, de valami okból ezúttal nem akarta.

Ezért inkább azt mondta: – Nagyon sajnálom.

És komolyan is gondolta.

– A kertben van – közölte Anthony mogorván. – Azt hiszem, táncot tervez… az udvaron. El tudod ezt hinni?

Gregory el tudta hinni. Nagyon is sógornőjére vallott. Nem olyan hölgy volt, aki bármilyen szép pillanatot hagyna elillanni, és mivel olyan gyönyörű szép idő volt, miért ne rendezne rögtönzött táncot, al fresco?

– Táncolj mindenkivel, akivel szeretné, hogy táncolj – mondta Anthony. – Kate nem szereti, ha valamelyik fiatal hölgy kihagyva érezi magát.

– Természetesen – mormogta Gregory.

– Negyed óra múlva én is megyek – közölte Anthony, azzal visszament az íróasztalához, ahol több stósz irat várta. – Van itt néhány tétel, amit be kell fejeznem.

Gregory csak állt.

– Megmondom Kate-nek.

Azzal, mivel a beszélgetésnek láthatóan vége volt, kilépett a szobából, és elindult a kertbe.

Már jó ideje nem járt Aubrey Hallban, a Bridgerton család ősi lakhelyén. A család természetesen itt, Kent grófságban gyűlt össze karácsonykor, de ez a ház valójában sosem volt Gregory otthona. Apjuk halála után anyjuk szokatlan módon elköltöztette a családot; úgy döntött, hogy az év nagy részét Londonban töltik. Sosem mondta ki ezt nyíltan, de Gregory gyanította, hogy a kedves, kellemes ház túl sok emléket hordozott.

Ebből következően Gregory mindig jobban otthon érezte magát a városban, mint vidéken. Nem Aubrey Hall, hanem a londoni Bridgerton-ház volt gyermekkori otthona. Mégis szeretett ide látogatni, és mindig szívesen vett részt idilli foglalatosságokban; például lovagolt és (ha a víz elég meleg volt) a tóban úszkált, és furcsamód kedvére volt ez a nyugalom, ez a békesség. Szerette, hogy a városban töltött hónapok után a levegő nyugodt és tiszta volt. És szerette azt is, hogy ha már nagyon csendesnek és tisztának találta a környezetet, visszamehetett a városba.

Az esti mulatságot a déli pázsiton tartják, legalábbis ezt a tájékoztatást kapta a komornyiktól, amikor este megérkezett. Remek helynek tűnt arra, hogy mulatságot rendezzenek: sík terület, rálátni a tóra, nagy a terasz, sok hely marad a kevésbé energikusaknak.

A kertre nyíló hosszú szalonba menet hallotta az erkélyajtón át beszűrődő halk beszélgetésfoszlányokat. Fogalma sem volt, hány embert hívott meg sógornője a házba; talán húsz-harmincan lehetnek. Elég kevesen ahhoz, hogy még bensőséges társaság legyen, mégis elég sokan ahhoz, hogy senki nem menekülhetett el, hogy egy kis nyugalma legyen, mert egy ember távozása is feltűnt a társaságban.

Ahogy Gregory a szalonon haladt át, mélyeket szippantott. Részben igyekezett kideríteni, milyen ételt szolgál fel Kate. Nyilván nem lesz sok ennivaló, hiszen a vacsoránál teletömte a vendégeit.

Édesség, állapította meg Gregory; fahéj édes illatát érezte, amikor kiért a tornác világosszürke kövezetére. Csalódottan szusszant. Farkaséhes volt; egy nagy szelet sült ott és akkor mennyei lakomának tűnt.

De elkésett, és ezért csakis magát hibáztathatta és Anthony a fejét venné, ha nem csatlakozna azonnal a társasághoz. Ezek szerint kénytelen megelégedni némi süteménnyel.

Langyos szél érte az arcát, amint kilépett. Május volt, szokatlanul meleg idő; mindenki erről beszélt. Olyan idő volt, ami mintha mindenkit jobb kedvre derített volna; annyira meglepően kellemes idő, hogy az ember önkéntelenül is mosolygott. És valóban, a kavargó vendégáradat mintha jókedvű lett volna; a beszélgetés halk alaphangját gyakran nevetés moraja és csengő trillája törte meg.

Gregory körülnézett; egyrészt frissítőket, másrészt ismerőst keresett, leginkább sógornőjét, Kate-et, hiszen az illem úgy diktálta, hogy őt üdvözölje először. De ahogy végignézett az egybegyűlteken, nem Kate-et látta meg, hanem…

Őt.

És abban a pillanatban tudta. Tudta, hogy ő az. Az igazi. Megdermedt, mozdulni sem tudott, csak nézett, mintha delejezték volna. Lélegzete is elakadt, és hogy nem távozott gyorsan tüdejéből, az bizonyos; inkább lassan, fokozatosan apadt el, míg végül semmi nem maradt. És csak állt ott, kiüresedve és minden porcikája fájt; még, még, még többet akart.

Nem látta a hölgy arcát, profilból sem. Csak a hátát, csak nyakának lélegzetelállítóan tökéletes ívét, és egy szőke, göndör tincset, mely vállára omlott.

És csak az jutott eszébe: nekem bevégeztetett.

Annyi nő után is… nyomorultul érezte magát. Ez a hév, ez a tűz, az „ő az” mindent átható tudása… soha nem érzett még ilyet.

Lehet, hogy ostobaság. Lehet, hogy őrültség. Lehet, hogy mindkettő. De várt. Olyan sokáig várt erre a pillanatra! Várta. És hirtelen nyilvánvalóvá lett, miért nem lépett be a hadseregbe, miért nem sietett az egyház kebelébe, és miért nem fogadta el bátyja gyakori felkérését, hogy vetessen egy kisebb Bridgerton-birtokot.

Várt. Ennyi. A pokolba, hiszen nem is tudatosult benne, mennyire nem csinált semmit, csak erre a pillanatra várt.

És most eljött.

Itt van Ő.

És Gregory tudta.

Tudta.

Lassan lépkedett előre a pázsiton, elfeledkezett az ételről és Kate-ről. Út közben sikerült egy-két embert üdvözölnie, de nem lassította meg lépteit. Oda kell érnie hozzá. Meg kell látnia az arcát, be kell szívnia illatát, hallania kell, milyen a hangja.

És aztán ott volt, alig néhány lépésnyire tőle. Gregory lélegzetet sem vett; áhítattal nézte; valahogy nagy megelégedéssel töltötte el, hogy a közelében állhat.

A hölgy egy másik fiatal hölggyel beszélgetett, olyan élénken, hogy látszott, jó barátnők. És Gregory ott állt, egy pillanatig figyelte őket, míg lassan megfordultak és észrevették. Mosolygott. Lágyan, csak halványan. És azt mondta: – Üdvözlet a hölgyeknek!

Lucinda Abernathy, akit mindenki, aki ismerte inkább Lucyként emlegetett keserű felhördülést fojtott magába, ahogy az úriemberhez fordult, aki odatolakodott hozzájuk, valószínűleg abból a célból, hogy nagy szemeket meresszen Hermionéra, ahogy valószínűleg kivétel nélkül mindenkinek az a szándéka, aki Hermionéval találkozik.

Hermione Watson barátnőjének lenni a dolgok természeténél fogva ártalmas az ember önérzetének. Mert Hermione Watson úgy gyűjtötte a megtört szíveket, ahogy a kolostor mellett lakó öreg vikárius a lepkéket.

Az egyetlen különbség természetesen az volt, hogy Hermione nem kicsiny tűkkel átszúrva rögzítette gyűjteményét. Úgy fair, ha megjegyezzük, Hermione nem kívánta meghódítani az úriemberek szívét, és soha egyetlenegyszer sem állt szándékában szíveket törni. Ez csak… úgy megtörtént. Lucy már megszokta. Hermione egyszerűen Hermione; vajszőke hajával, szív alakú arcával és hatalmas, távol ülő, döbbenetesen gyönyörű zöld árnyalatú szemével.

Vele ellentétben Lucy… Nos, ő nem volt Hermione, ez első látásra kitetszett. Egyszerűen önmaga volt, és az idő nagy részében ez elégnek is bizonyult.

Lucy minden látható módon egy kicsit kevesebb volt, mint Hermione. Egy kicsit kevésbé szőke. Egy kicsit kevésbé karcsú. Egy kicsit kevésbé magas. Szeme egy kicsit kevésbé élénk kékesszürke, bár meglehetősen szép, ha bárki mással, nem Hermionéval hasonlítják össze. De ez nemigen használt neki, és sosem ment sehová Hermione nélkül.

Erre a meglepő következtetésre jutott egy napon, amikor éppen nem figyelt az angol fogalmazás és irodalom órán Miss Moss tanodájában, mely intézmény nevében is benne foglaltatott, hogy kivételes fiatal hölgyeket oktatnak. Hermione és ő már három éve járt ide.

Lucy mindenben egy kicsit kevesebb volt. Vagy talán, ha nagyon szépen akarnánk fogalmazni, Lucy egyszerűen nem eléggé olyan.

Úgy érezte, eléggé vonzó az egészséges, hagyományos angol rózsa stílusban, de a férfiak ritkán (illetve valójában soha) nem ámultak el a jelenlétében.

Hermione, azonban… nos, jó, hogy ilyen kedves lány. Különben lehetetlen lenne a barátnőjének lenni.

Illetve akkor sem, ha tudott volna táncolni, de nem tudott. Keringő, francia négyes, menüett… nem számított. Amiben zene és mozgás volt, ahhoz Hermione nem értett.

És ez nagyon bájos volt.

Lucy nem gondolta, hogy különösebben sekélyes ember lenne, és ha bárki kérdezte volna, bátran kijelentette volna, hogy akár kocsi elé is ugrana barátnője megmentéséért, de volt valami jóleső igazságosság abban a tényben, hogy Anglia legszebb lánya kétballábas, legalábbis az egyik lába bot. Képletesen szólva, persze.

És most itt egy másik. Férfi, persze, nem láb. És még jóképű is. Magas, de nem nagyon magas; gesztenyebarna haja van és meglehetősen kellemes mosolya. És hunyorog, és a szeme színét nem lehet meghatározni a félhomályban.

Nem is szólva arról, hogy nem is látta a szemét, mivel a férfi nem nézett rá. Illetve nem rá nézett, hanem Hermionéra, ahogy minden férfi.

Lucy udvariasan mosolygott, bár el nem tudta képzelni, hogy a férfi észreveszi; várta, hogy meghajoljon és bemutatkozzon.

Aztán a férfiú a lehető legmegdöbbentőbb dolgot cselekedte. Miután megmondta nevét – jellegzetes vonásaiból rögtön tudhatta volna, hogy Bridgerton – lehajolt, és előbb az ő kezét csókolta meg.

Lucy lélegzete elakadt.

Aztán persze rájött, mit csinál.

Ó, nagyon ravasz, nagyon fifikás. Egy férfi semmivel nem lophatná be gyorsabban magát jobban Hermione szívébe, mint azzal, hogy Lucynek bókol.

Bridgerton úr balszerencséjére azonban Hermione szíve már foglalt volt.

Na, jó. Legalább szórakoztató lesz nézni, hogyan bonyolódik a dolog.

– Miss Hermione Watson vagyok – mutatkozott be, és Lucy rájött, hogy Mr. Bridgerton taktikája duplán okos volt. Azzal, hogy Hermione kezét csókolta meg másodikként, tovább tarthatta a kezében, és így Hermione kénytelen a bemutatást elvégezni.

Lucy majdnem csodálta ezt az okos taktikát. Ha semmi másból, ebből is kitűnt, hogy némiképp intelligensebb, mint az átlag úriember.

– Ő pedig a legkedvesebb barátnőm – folytatta Hermione –, Lady Lucinda Abernathy.

Úgy mondta, ahogy mindig is: szeretettel, rajongással, és volt benne talán egy leheletnyi könyörgés is, mintha azt mondaná: az ég szerelmére, vessen egy pillantást Lucyre is.

De persze a férfiak soha nem néztek rá. Kivéve akkor, amikor Hermionéval, Hermione szívével és annak megnyerésével kapcsolatban akartak tanácsot kérni. Ilyenkor mindig nagy szükség volt Lucyre.

Mr. Bridgerton, pontosabban Mr. Gregory Bridgerton, igazította ki a nevet gondolatban Lucy, mivel tudomása szerint összesen három Mr. Bridgerton volt, és persze a vikomt, Lord Bridgerton. Ez a Mr. Bridgerton azonban felé fordult és ragyogó, kedves mosollyal lepte meg.

– Örülök, hogy megismerhettem, Lady Lucinda – mormogta.

– Örvendek – hebegte, és legszívesebben magába rúgott volna, mert kicsit hosszabban ejtette az ö-t, és az egésznek enyhe nyökögés hangulata lett, de az ég szerelmére, egy férfi sem nézett még rá, miután Hermionéra nézett. Soha nem fordult elő ilyesmi.

Lehet, hogy iránta érdeklődik?

Nem, az lehetetlen. Soha senki nem érdeklődött iránta.

És tényleg számít ez? Persze nagyon jó lenne, ha egy férfi őrülten és szenvedélyesen belé szeretne. Igazán nem lenne ellenére ez a figyelem. De a helyzet az, hogy Lucy tulajdonképpen Lord Haselby jegyese, már hosszú évek óta, így semmi értelme nem lenne, hogy őrülten szerelmes udvarlója legyen. Hiszen az semmi jóra nem vezetne.

Ráadásul nyilván nem róható fel Hermionénak az, hogy angyalarca van.

Így hát Hermione volt a szirén, Lucy pedig a szirén bizalmas barátnője, mintha ez lenne a dolgok természetes világrendje. Vagy ha nem is természetes, legalábbis eléggé megjósolható.

– Vendéglátóink közé tartozik? – kérdezte Lucy aztán, mivel senki nem szólt az után, hogy az udvariassági bemutatkozások és az utolsó örvendek szótagok elhangzottak.

– Sajnálatomra nem – felelte Mr. Bridgerton. – Bármennyire is szeretném felvállalni, hogy részem van e mulatság megrendezésében, ez nincs így. Londonban lakom.

– Nagyon szerencsés, hogy Aubrey Hall a családja birtoka – felelte Hermione udvariasan. – Akkor is, ha a bátyjáé.

Ez volt az a pillanat, amikor Lucy már pontosan tudta. Mr. Bridgerton is Hermionét kedveli. Nem számít, hogy az ő kezét csókolta meg először, vagy ránézett, amikor ő szólt valamit, amit a férfiak többsége nem tett meg. Elég volt látni, hogyan bámulta Hermionét, amikor beszélt, hogy tudja, ez a férfi sem más, mint a többi; a Hermione-imádók táborába tartozik.

Tekintete kissé fátyolos. Ajka megnyílt. És olyan hév volt benne, mintha szeretné felkapni Hermionét és lerohanni vele a hegyről, mit sem törődve illemmel, szemtanúkkal.

Rá azonban teljesen másképpen, könnyen felismerhető udvarias érdektelenséggel nézett. Vagy inkább mintha azt mondta volna: Miért áll az utamba, miért akadályozza, hogy a karomba vegyem Hermionét, és az illemmel, társasággal mit sem törődve lerohanjak vele a hegyről?

Nem volt csalódás éppen. Csak.. nem… nem-csalódás.

Kéne erre egy külön szó. Tényleg szükség lenne rá.

– Lucy? Lucy?

Lucy kissé zavartan vette észre magát, hogy nem figyelt a beszélgetésre. Hermione kíváncsian szemlélte; fejét oldalra hajtotta olyan jellegzetesen, hogy azt a férfiak mindig elbűvölőnek találták.

– Tessék – dünnyögte, mert helyénvalónak tűnt valamilyen verbális kifejezés.

– Mr. Bridgerton táncra kért – közölte Hermione –, de mondtam neki, hogy nem tudok táncolni.

Hermione folyton megrándult bokára és fejfájásra hivatkozott, hogy távol maradhasson a táncparkettől. Ez eddig rendben is volt, de így minden imádóját Lucynek passzolta tovább. Ami kezdetben teljesen jó volt, de aztán olyan gyakorivá vált, hogy Lucy gyanította, az úriemberek ebből azt hihették, szánalomból terelődtek abba az irányba, ami nem lehetett volna távolabb a valóságtól.

Ha magának nem is vallotta be, Lucy meglehetősen jól táncolt. És kiváló társalgó volt.

– Szíves örömest vinném Lady Lucindát táncba – mondta Mr. Bridgerton. Mert ugyan mi mást mondhatott volna?

Lucy mosolygott; nem egészen szívből jövő mosollyal, de mosolygott, és hagyta, hogy a férfi a teraszra vezesse.

2. fejezet

Melyben hősnőnk jelét adja, hogy kifejezetten nincs érzéke a romantikához.

Gregory minden ízében úriember volt, kitűnően palástolta csalódottságát, ahogy karját nyújtotta Lady Lucindának, és a rögtönzött táncparkettre kísérte. Nagyon elbűvölő és bájos ifjú hölgynek tarthatta, de ő nyilván nem Miss Hermione Watson.

És Gregory egész életében arra várt, hogy megismerje Miss Hermione Watsont. Ám ez az ügy érdekében üdvös lépésnek tekinthető. Lady Lucinda nyilvánvalóan Miss Watson legjobb barátnője. Miss Watson valósággal áradozott róla rövid beszélgetésük során, mely idő alatt Lady Lucinda az ő válla fölött nézett valahová és úgy tűnt, mintha egyáltalán nem figyelt volna rájuk. Húga és három nővére mellett Gregorynak volt némi ismerete a nőkről, melyek között a legfontosabb az volt, hogy mindig jó ötlet összebarátkozni a barátnővel, feltéve, ha valóban jó barátnők, és nem csak olyan furcsa viszonyban vannak, melynek során a hölgyek úgy tesznek, mintha barátnők lennének, valójában azonban csak a megfelelő alkalomra várnak, hogy kést döfjenek egymás bordái közé.

Titokzatos teremtmények a nők. Ha meg tudnák tanulni, hogy pontosan azt mondják, amit gondolnak, a világ sokkal egyszerűbb lenne.

De Miss Watson és Lady Lucinda minden jel szerint valóban a rajongásig kedvelték egymást, Lady Lucinda elrévedezésétől teljesen függetlenül. És ha Gregory többet akar megtudni Miss Watsonról magától értetődik, hogy Lady Lucinda Abernathy a legjobb forrás.

– Hosszabb ideje vendégeskedik Aubrey Hallban? – kérdezte Gregory, miközben a zene kezdetére vártak.

– Csak tegnap érkeztem – felelte. – És ön? Nem láttuk eddig a társaságban.

– Ma este érkeztem. Vacsora után.

Most, hogy már nem Miss Watsont bámulta, eszébe jutott, hogy elég éhes.

– Ó! Akkor nyilván nagyon éhes! – kiáltott fel Lucinda. – Tánc helyett nem szeretne inkább sétálni egy kicsit a teraszon? Megígérem, hogy elmegyünk a büféasztal előtt is.

Gregory erre legszívesebben megölelte volna.

– Lady Lucinda, ön nagyszerű ifjú hölgy!

A megszólított hölgy elmosolyodott erre a dicséretre, de furcsa mosoly volt, és Gregory nem igazán tudta, mit jelent. Láthatóan tetszett a hölgynek a bók, ebben biztos volt, de volt benne valami más is, valami kicsit fanyar, talán lemondó szomorúság.

– Önnek biztosan van bátyja.

– Igen – felelte a kisasszony elmosolyodva ezen a pontos következtetésen. – Négy évvel idősebb nálam, és mindig éhes. Amikor vakációkra hazajön, csodálkozom, hogyan maradt némi élelem a kamránkban.

Gregory karja hajlatába illesztette a kisasszony könyökét, és elindultak a terasz körül.

– Erre – szólt Lady Lucinda, a férfikart irányítva, amikor a fiatalember az óramutató járásával ellentétesen próbálta vezetni. – Kivéve, ha az édességet szereti.

Gregory érezte, hogy arca felderül.

– Van más is?

– Szendvicsek. Kicsik, de nagyon finomak, különösen a tojásos.

Gregory Bridgerton némiképp szórakozottan bólintott. Szeme sarkából megpillantotta Miss Watsont, és nehezére esett bármi másra koncentrálni. Különösen azért, mert Miss Watsont férfiak vették körül. Biztosra vette, csak arra vártak, hogy valaki eltávolítsa mellőle Lady Lucindát, aztán megindították a támadást.

– Régóta ismeri Miss Watsont? – tette fel a kérdést, és igyekezett nem túl nyilvánvalóvá tenni élénk érdeklődését.

A kisasszony némi tétovázást követően válaszolt.

– Három éve. Együtt tanulunk Miss Moss iskolájában. Illetve tanultunk. Idén fejeztük be tanulmányainkat.

– Feltételezhetem, hogy londoni debütálásukat a nyárra tervezik?

– Igen – felelte a kisasszony a finom falatkákkal teli asztal felé bólintva. – Az utóbbi néhány hónapot készülődéssel töltöttük, ahogy Hermione anyja nevezi. Házi mulatságokon és kisebb összejöveteleken vettünk részt.

– Csiszolódtak? – kérdezte Gregory mosolyogva.

A kisasszony ajka is mosolyra húzódott.

– Pontosan. Ha az a rengeteg csiszolódás meglátszana rajtunk, gyönyörű fényes gyertyatartó lennék.

Gregory ezt meglepően szórakoztatónak találta.

– Egyszerű gyertyatartó, Lady Lucinda? Könyörgöm, ne becsülje le saját értékét! Ön legalábbis különleges ezüsturna, amilyenre, úgy tűnik, mindenkinek szüksége van a nappalijában.

– Hát jó, akkor legyek urna – felelte, és szinte úgy tűnt, megfontolja az ajánlatot. – De akkor mi lenne Hermione?

Ékszer. Gyémánt. Aranyba foglalt gyémánt. Aranyba foglalt gyémánt, ami körül…

Gregory kényszerítette magát, hogy állítsa meg ezt a gondolatfolyamot. Később majd lehetősége lesz költői folyamán lebegni, amikor nem várják tőle, hogy társalogjon. Mégpedig egy másik fiatal hölggyel.

– Fogalmam sincs – felelte könnyedén, tányért adva a kisasszony kezébe. – Hiszen csak néhány perce ismerkedtem meg Miss Watsonnal.

Lucy egy szót sem szólt, de szemöldöke kissé megemelkedett. És Gregory persze rájött, hogy éppen a kisasszony válla fölött les a távolba, hogy jobban láthassa Miss Watsont.

Lady Lucinda halkan felsóhajtott.

– Talán tudnia kell, hogy szerelmes valakibe.

Gregory nagy nehezen visszairányította figyelmét arra a nőre, akire az illem szerint figyelnie kellett.

– Tessék?

Lucy kecsesen vállat vont, és néhány szendvicset helyezett a tányérjára.

– Hermione. Szerelmes. Egy másik férfiba. Gondoltam, jobb, ha tudja.

Gregory csak bámult rá, bár minden porcikájával tiltakozott ez ellen; mégis igen furcsán nézett Miss Watsonra. A legszembetűnőbb, legszánalmasabb gesztus volt, de képtelen volt türtőztetni magát. Ő csak… Szent isten, csak őt akarta nézni, és nem hagyni abba soha. Ha ez nem szerelem első látásra, ugyan mi lehetne az?

– Disznó.

– Tessék?

– Disznó. A sonka – magyarázta Lady Lucinda. Arca bosszantóan nyugodt volt. – Parancsol?

Gregory beleegyezése jeléül mormogott valamit, és előrenyújtotta tányérját. Aztán, mivel nem hagyhatta a dolgokat úgy, ahogy álltak, kimérten azt mondta: – Ez nyilván nem rám tartozik.

– A szendvics?

– Miss Watson – mordult a férfiú.

Természetesen ezt egyáltalán nem így gondolta. Meglátása szerint Hermione Watson nagyon is rá tartozott, vagy legalábbis nagyon hamar ez a helyzet fog kialakulni.

Némiképp zavaró volt, hogy a hölgyet láthatóan nem érte olyan érzelmi villámcsapás, ami őt. Sosem értette, hogy amikor szerelembe esik, szíve választottja nem érzi ugyanezt ugyanazzal a hirtelenséggel. De ez a magyarázat – hogy Hermione úgy gondolja, valaki másba szerelmes – megnyugtatta kissé sértett büszkeségét. Sokkal elviselhetőbb azt gondolni, hogy másért rajong, minthogy iránta teljesen közömbös legyen.

Már csak annyit kell tenni, hogy elérje, Hermione lássa be, akárki is a másik férfi, nem ő az igazi.

Gregory nem volt annyira öntelt, hogy azt higgye, bármelyik nőt megkaphatja, akire csak szemet vet, de tény, hogy sosem voltak nehézségei a szebbik nemmel, és a Miss Watson láttán jelentkező reakciójából ítélve egyszerűen elképzelhetetlen volt, hogy érzései sokáig viszonzatlanul maradjanak. Lehet, hogy meg kell dolgoznia azért, hogy elnyerje szívét és kezét, de ettől a győzelem csak még édesebb lesz.

Legalábbis ezzel biztatta magát. Igazság szerint azonban a kölcsönös villámcsapásérzés sokkal kevésbé lett volna gond.

– Ne legyen rossz érzése – szólt Lady Lucinda, nyakát nyújtva kissé, ahogy a szendvicseket szemlélte, és a brit sertésnél egzotikusabb valamit keresett.

– Nincs rossz érzésem – mordult, aztán várta, hogy a kisasszony ismét rá figyeljen. Mivel ez nem következett be, megismételte a mondatot: – Nincs rossz érzésem.

Lucy végre megfordult, egyenesen a szemébe nézett és pislogott.

– Hát, meg kell mondanom, ezt üdítő hallani. A férfiak többsége ilyenkor nagyon le van törve.

Gregory Bridgerton igen mogorván nézett rá.

– Hogy érti azt, hogy a férfiak többsége le van sújtva?

– Pontosan úgy, ahogy mondtam – felelte, türelmetlen pillantást vetve a férfiúra. – Vagy ha nem lesújtottak, valami megmagyarázhatatlan okból dühösek – szusszant kisasszonyosan. – Mintha Hermione hibája lenne.

– Hiba? – visszhangozta Gregory, mert igazság szerint ő pokolian jól érezte magát, amikor Hermione nyomába eredt.

– Nem ön az első férfi, aki azt képzeli, hogy szerelmes Hermionéba – jegyezte meg Lucy eléggé fáradt tekintettel. – Folyton ez történik…

– Nem képzelem, hogy szerelmes vagyok – vágott a szavába Gregory; remélte, hogy a kisasszony nem vette észre a „képzelem” szó hangsúlyát. Szent ég, mi történik vele? Hiszen eddig volt humorérzéke. Önmagán is tudott nevetni. Sőt, különösen önmagán.

– Valóban? – kérdezte a kisasszony; hangjában kellemes meglepetés csengett. – Ez igazán üdítő!

– Miért? – kérdezte a férfi. Szeme összeszűkült. – Miért üdítő?

Mire a kisasszony azt felelte: – Miért kérdez olyan sokat?

– Nem kérdezek – tiltakozott Gregory, bár sokat kérdezett.

A kisasszony felsóhajtott, aztán teljes meglepetésére azt mondta: – Bocsásson meg!

– Tessék?

Lucy a tányérján heverő tojássalátás szendvicsre nézett, aztán megint beszélgetőtársára, amit Gregory Bridgerton nem talált különösen hízelgőnek. Többnyire előbbre valónak tartotta magát.

– Azt hittem, szeretne Hermionéról beszélgetni – mondta Lucy. – Bocsásson meg, ha tévedek.

Gregory ettől meglehetősen zavarba jött. Bevallhatta volna, hogy első látásra fülig beleszeretett Miss Watsonba, ami meglehetősen zavaró volt, még egy olyan reménytelen romantikusnak is, mint ő. Vagy letagadhatta volna, amit a kisasszony nyilván egy percig sem hitt volna el. Vagy kompromisszumot köthetett és felvállalhatott volna valamiféle enyhe elfogultságot, amit általában a legjobb megoldásnak tartott volna, csakhogy ezzel megsértette volna Lady Lucindát.

Hiszen a két hölggyel egy időben ismerkedett meg. És Lucy kisasszonyba nem szeretett bele.

De aztán, mintha a kisasszony a gondolataiban olvasott volna (amit egészen ijesztőnek talált), legyintett és azt mondta: – Kérem, ne aggódjon az én érzéseim miatt. Én már egészen megszoktam ezt. Mint mondtam, folyton ez történik.

Szív kinyit, tompa tőr beszúr. Megforgat.

– Nem is szólva arról – folytatta vidáman –, hogy jóformán én is el vagyok jegyezve.

Azzal beleharapott a tojássalátás szendvicsbe.

Gregory azon kapta magát, hogy elgondolkodik, milyen ember lehet, aki egy ilyen furcsa teremtéshez vonzódik. Nem mondhatni, hogy sajnálta az illetőt… csak csodálkozott.

Aztán Lady Lucinda halk sikolyt hallatott.

– Ó!

Gregory követte tekintetét. Arra nézett, ahol az imént Miss Watson állt.

– Hova mehetett? – tette fel a kézenfekvő kérdést Lady Lucinda.

Gregory rögtön az ajtó felé fordult; remélte, hogy még egy pillantást vethet rá, mielőtt eltűnik, de Hermione már nem volt látható. Ez átkozottul bosszantó volt. Mi értelme az őrült, szenvedélyes, első látásra vonzalomnak, ha az ember semmit nem tehet? És teljesen megfeledkezik arról, hogy ez az egész egyoldalú. Szent isten!

Fogalma sem volt, hogy hívják azt, amikor az ember fogcsikorgatva sóhajt, de pontosan ezt tette.

– Ó! Szóval itt van, Lady Lucinda!

Gregory felnézett, sógornőjét látta közeledni.

És eszébe jutott, hogy teljesen megfeledkezett róla. Kate ezt nyilván nem veszi sértésnek; tüneményesen jó természete volt. Mégis, Gregory általában igyekezett jobb modort tanúsítani a nőkkel, akikkel nem állt vérségi kapcsolatban.

Lady Lucinda kecsesen meghajolt.

– Lady Bridgerton.

Kate kedves mosollyal nézett rá.

– Miss Watson kért meg, hogy tájékoztassam, nem érzi jól magát és visszavonult.

– Valóban? Azt mondta, hogy… Ó… mindegy.

Lady Lucinda enyhén legyintett, mintha közönyösséget fejezne ki, de Gregory látta rajta a bosszússág halvány jelét; ajka széle csak egy kicsit, de megrezzent.

– Azt hiszem, nátha – tette hozzá Kate.

Lady Lucinda bólintott.

– Igen – szólalt meg kissé kevésbé együttérzőn, mint Gregory a körülmények ismeretében képzelte volna. – Biztosan nátha.

– Te pedig – folytatta Kate, azzal Gregoryhoz fordult –, még csak arra sem méltattál, hogy üdvözölj. Hogy vagy?

Gregory megfogta Kate mindkét kezét, egyiket a másik után csókolta meg, mintegy bocsánatkérőn.

– Elkéstem.

– Azt tudom. – Kate arcán olyan kifejezés jelent meg, ami egyáltalán nem tűnt dühnek, csak egy kis bosszúságnak. – Hogy vagy különben?

– Különben jól – felelte széles mosollyal. – Mint mindig.

– Mint mindig – ismételte Kate, és úgy nézett rá, hogy abban a nézésben benne volt a későbbi kérdőre vonás ígérete. – Lady Lucinda – folytatta Kate sokkal kevésbé mogorván. – Feltételezem, megismerkedett férjem öccsével, Mr. Gregory Bridgertonnal?

– Igen – felelte Lady Lucinda. – Éppen az ételt dicsértük. A szendvicsek nagyon finomak.

– Köszönöm. És Gregory táncot ígért önnek? Nem ígérhetem, hogy professzionális minőségű zenével szolgálhatok, de a vendégeinkből sikerült összeállítanunk egy vonósnégyest.

– Valóban táncra kért – felelte Lady Lucinda –, de felmentettem ezen kötelessége alól, hogy éhségét csillapíthassa.

– Önnek bizonyára van bátyja – jegyezte meg Kate mosolyogva.

Lady Lucinda kissé csodálkozó pillantást vetett Gregoryra, aztán válaszolt.

– Csak egy.

Gregory sógornőjére nézett.

– Korábban éppen ezt mondtam – magyarázta.

Kate felnevetett.

– Nagy elmék, ha találkoznak! – Azzal a fiatalabb hölgyhöz fordult és megjegyezte: – Nagyon érdemes megérteni a férfiak viselkedését, Lady Lucinda. Az ember sosem becsülheti alul az étel hatalmát.

Lady Lucinda tágra nyílt szemmel nézett rá.

– Csak azért, hogy jó hangulatban legyenek?

– Pontosan! – felelte Kate szinte könnyeden. – De nem szabad elfeledkezni arról sem, hogy az étel remekül beválik akkor is, ha vitát kell nyerni. Vagy egyszerűen el akarjuk érni, amit akarunk.

– Kate! Hiszen Lady Lucinda alig szállt ki az iskolapadból! Miért traktálod ilyesmivel? – korholta Gregory.

Kate erről a megjegyzésről tudomást sem vett és széles mosollyal nézett Lady Lucindára.

– Egy hölgy nem lehet elég fiatal ahhoz, hogy fontos tudnivalókat tanuljon alkalmazni.

Lady Lucinda előbb Gregoryra nézett, aztán Kate-re, aztán szeme pajkosan csillant.

– Értem már, miért néznek fel önre olyan sokan, Lady Bridgerton.

Kate nevetett.

– Nagyon kedves, Lady Lucinda!

– Kérlek, Kate! – vágott a szavába Gregory. Azzal Lady Lucinda felé fordult és hozzátette: – Ha dicséri, kisasszony, egész éjszaka itt fog állni.

– Ne is figyeljen rá – szólt Kate vigyorogva. – Fiatal és bohó, és fogalma sincs, miről beszél.

Gregory már majdnem újabb megjegyzést tett; nem hagyhatta, hogy Kate elvigye ezt a győzelmet, de ekkor Lady Lucinda szólalt meg.

– Boldogan zengném dicséretét egész este, Lady Bridgerton, de azt hiszem, ideje nyugovóra térnem. Szeretném megnézni, hogy van Hermione. Egész nap lappangott benne valami, meg kell győződnöm róla, hogy jól van.

– Természetesen, menjen csak – felelte Kate. – Kérem, adja át neki üdvözletemet, és feltétlenül csengessen, ha valamire szüksége van. A házvezetőnőnk nagyon ismeri a gyógynövényeket, mindenre tud valami főzetet. Némelyik még hatásos is – mosolygott olyan barátságosan, hogy Gregory rögtön látta, kedveli Lady Lucindát. Ami nyilván jelent valamit. Kate soha nem viselte könnyen mások ostobaságát. Nehezen sem viselte. Ki nem állhatta az ilyen embereket.

– Elkísérem az ajtóhoz – ajánlkozott Gregory gyorsan. Ez volt a legkevesebb, amit udvariasságból megtehetett, ráadásul nem lenne illő, hogy megsértse Miss Watson legjobb barátnőjét.

Gregory karja hajlatába illesztette a hölgy kezét. Szó nélkül lépdeltek az ajtó felé, a szalonba, és Gregory azt mondta: – Innen talán már ismeri az utat.

– Természetesen igen – felelte a kisasszony. Aztán felnézett. Kékesszürke a szeme, figyelte meg Gregory kissé szórakozottan. – Szeretne üzenni valamit Miss Watsonnak?

Gregory ajka megnyílt a csodálkozástól.

– Miért tenném ezt? – kérdezte, mielőtt gondolkodhatott volna, és ennek következtében visszafoghatta volna magát.

A hölgy csak vállat vont és azt mondta: – Mert ön a kisebbik rossz, Mr. Bridgerton.

Gregory Bridgerton felettébb szerette volna megkérni a kisasszonyt, hogy fejtse ki bővebben e megjegyzés értelmét, de nem kérhette ezt, az ismeretség rövidsége nem tette lehetővé, hogy ez a kérdés elhangozhasson. Ezért inkább minden erejével azon volt, hogy hangja ne árulkodjon zaklatottságáról, és azt mondta: – Kérem, adja át neki üdvözletemet.

– Csak ennyi?

A pokolba! Igazán zavaró, ahogy néz.

– Igen, ennyi.

Lady Lucinda igen halvány meghajlással reagált, és már ott sem volt.

Gregory kis ideig csak bámulta az ajtót, aztán visszafordult a társaság felé. Egyre több vendég táncolt, innen-onnan nevetés hallatszott, de az este unalmasnak, élettelennek tűnt.

Étel. Eszébe jutott, és az evés mellett döntött. Megeszik még vagy húszat azokból az apró kis szendvicsekből, és aztán ő is nyugovóra tér. Reggel majd minden megvilágosodik.

Lucy tudta, hogy Hermione feje nem fáj, pontosabban semmije sem fáj és egyáltalán nem lepődött meg, hogy az ágyon ülve négyoldalas levélnek látszó iromány fölé hajolva találja.

Rendkívül tapasztalt kéz írta.

– A komornyik adta a kezembe – közölte Hermione, fel sem nézve. – Azt mondta, a mai postával érkezett, de elfelejtették odaadni korábban.

Lucy felsóhajtott.

– Jól sejtem, hogy Mr. Edmonds írta?

Hermione bólintott.

Lucy a szoba másik végébe ment, amit éppen Hermionéval osztott meg; leült a toalettasztal mellé. Nem ez volt az első levél, amit Mr. Edmonds küldött, és Lucy tapasztalatból tudta, hogy Hermione kétszer is elolvassa, aztán még egyszer, mélyebb elemzés céljából, és negyedszer, utoljára azért, hogy meggyőződjön róla, nem hagyott-e ki rejtett jelentéseket az üdvözlésben és a búcsúzásban.

Ami azt jelenti, hogy Lucynek semmi dolga nem lesz a következő legalább öt percben, minthogy körmeit vizsgálgassa alaposan.

És ezt tette. Nem azért, mert különösebben érdekelte volna körme állapota, nem is azért, mert jelentős türelemmel bíró ember lett volna, hanem mert mindig felismerte a hiábavaló helyzeteket, és nem látta értelmét, hogy energiát pazaroljon Hermione beszélgetésbe vonására, amikor Hermione annyira feltűnő érdektelenséget mutat minden iránt, amit mondana neki.

A körmök vizsgálata azonban nem sok ideig tud lefoglalni egy hölgyet, különösen, ha a szemlélt köröm eleve gondosan ápolt, ezért Lucy egy idő után felállt, a szekrényhez lépett és tétován nézegette holmiját.

– Ó, a fenébe! – dünnyögte. – Utálom, amikor ezt csinálja.

Szobalánya rossz irányban tett le egy pár cipőt, a balt a jobb helyén és viszont, és bár Lucy tudta, hogy ebben nincs semmi világrengető hiba, mégis megsértette érzékenységének valamely furcsa (rendkívül rendes és precíz) sarkát, ezért megigazította a cipőt, aztán hátralépett, hogy megnézze művét, majd csípőre tette a kezét és megfordult.

– Végeztél már? – kérdezte kissé szigorúan.

– Majdnem – felelte Hermione, és úgy hangzott, mintha a szó mindvégig az ajka szélén rezgett volna, mintha előre készült volna rá, hogy ledorongolja Lucyt, amikor felteszi ezt a kérdést.

Lucy sértett szusszanással ült vissza. Ezt a jelenetet számtalanszor eljátszották már. Illetve legalább négyszer.

Igen, Lucy pontosan tudta, hány levelet kapott Hermione a felettébb romantikus Mr. Edmondstól. Szerette volna nem tudni; ami azt illeti, eléggé irritálta, hogy ez a tétel nagyon sok értékes helyet foglal le Hermione agyában, mely helyet hasznosabb dolgokra is ki lehetne használni, például foglalkozhatna botanikával vagy zenével, vagy uram bocsá’ elolvashatna még egy oldalt a DeBrett-féle angol nemesség történetéből, de sajnálatos módon tény, hogy Mr. Edmonds levelei eseményszámba mentek, és amikor Hermione ilyen eseményben vett részt, Lucy is kénytelen volt erre.

Három évig laktak egy szobában Miss Moss iskolájában, és mivel Lucynek nem volt közeli nőrokona, aki bevezethette volna a társaságba, Hermione édesanyja vállalta fel ezt a feladatot, ezért voltak ott, még mindig együtt. Ami nagyon jó, tényleg, kivéve, hogy Mr. Edmonds (lélekben) mindig velük volt. Lucy ugyan csak egyszer találkozott a fiatalemberrel, de teljesen olyan érzés volt, mintha mindig ott lenne velük, felettük lebegne, ami azt eredményezte, hogy Hermione a legváratlanabb pillanatokban felsóhajtott és ábrándos tekintettel révedt a távolba, mintha szerelmes szonettet komponálna és memorizálna, hogy következő válaszába beleírhassa a szöveget.

– Ugye tudod – szólalt meg Lucy, bár Hermione még nem jelezte a levélolvasás befejezését –, hogy a szüleid sosem engednék meg, hogy hozzámenj feleségül?

Ez elég volt ahhoz, hogy Hermione ha csak rövid időre is, de letegye a levelet.

– Igen – mondta igen bosszús arckifejezéssel. – Ezt már mondtad.

– Egy titkár – jegyezte meg Lucy.

– Tudom.

– Egy titkár – ismételte Lucy, bár már számtalanszor lefolytatták már ezt a beszélgetést. – Ráadásul apád titkára.

Hermione újra kézbe vette a levelet és úgy tett, mintha tudomást sem venne Lucyről, de végül feladta és leengedte a papírt; ezzel megerősítette Lucy gyanúját, hogy már régen befejezte az olvasást, és már az első, talán második újraolvasásnál tart.

– Mr. Edmonds jó ember, becsületes ember – közölte Hermione ajkába harapva.

– Biztos vagyok benne, hogy így van – felelte Lucy. – De nem mehetsz hozzá feleségül. Apád vikomt. Tényleg azt hiszed, hagyja, hogy az egyetlen lánya egy nincstelen titkárhoz menjen feleségül?

– Apám szeret engem – rebegte Hermione, de hangja nem csengett nagy meggyőződéssel.

– Nem akarlak lebeszélni arról, hogy szerelemből menj férjhez – szólt Lucy –, de…

– De éppen ezzel próbálkozol – vágott a szavába Hermione.

– Egyáltalán nem. Csak nem értem, miért ne szerethetnél bele valaki másba, akit a szüleid is elfogadnának.

Hermione bájos ajka feszes vonalba húzódott.

– Ezt te nem érted.

– Mit kell ezen érteni? Nem gondolod, hogy az életed sokkal könnyebb lenne, ha egy alkalmas, egy megfelelő férfibe szeretnél bele?

– Lucy, az ember nem választhatja meg, kibe szeret bele.

Lady Lucinda karba fonta a kezét.

– Nem értem, miért nem.

Hermione szája tátva maradt a csodálkozástól.

– Lucy Abernathy, te semmit sem értesz.

– Persze – szólt Lucy kimérten. – Ezt már mondtad egy párszor.

– Hogyan gondolhatod komolyan, hogy az ember megválaszthatja, kibe szeret bele? – tette fel a kérdést Hermione szenvedélyesen, bár nem olyan szenvedélyesen, hogy kénytelen lett volna az ágyon félig összekuporodott helyzetéből felállni. – Nincs választás. Csak megtörténik. Egy pillanat műve.

– Ezt nem hiszem – felelte Lucy, aztán mintha nem tudna ellenállni, mintha kénytelen lenne kimondani, hozzátette: – Nem egy pillanat műve.

– Pedig így van – bizonygatta Hermione. – Tudom, mert velem megtörtént. Nem akartam szerelmes lenni.

– Nem?

– Nem – felelte Hermione és nagy szemekkel bámult barátnőjére. – Nem akartam szerelembe esni. Minden szándékom az volt, hogy Londonban találok magamnak férjet. Ugyan ki számított volna arra, hogy Fenchley-ben ismerkedek meg valakivel?

Ezt olyan megvetéssel mondta, amit csak Fenchley-beliektől hallani.

Lucy szeme rebbent, oldalra hajtotta fejét, várta, hogy Hermione folytassa. Hermione ezt nem kultiválta.

– Ne nézz rám így! – csattant fel.

– Hogyan?

– Így.

– Ismétlem, hogyan?

Hermione arca megvonaglott.

– Pontosan tudod, miről beszélek.

Lucy az arcához kapta kezét.

– Ó, szent ég! – hebegett.

– Pontosan úgy néztél, mint az anyám – húzódott el Hermione megbotránkozva. – Ez nem szép tőled.

– Anyád kedves nő!

– Amikor nem vág ilyen komor arcot.

– Anyád még komor arccal is kedves asszony – szólt Lucy; ezzel próbált véget vetni a témának. – Szándékodban áll beszélni nekem Mr. Edmondsról, vagy nem?

– Szándékodban áll gúnyolni engem?

– Természetesen nem. – Hermione összevonta a szemöldökét. – Megígérem, hogy nem foglak gúnyolni.

Hermione még mindig kételkedett, de azt mondta: – Hát jó. De ha mégis…

– Hermione!

– Mint mondtam – közölte, figyelmeztető pillantást vetve Lucyre –, nem vártam, hogy szerelemre találok. Azt sem tudtam, hogy apám új titkárt vett fel. Csak a kertben sétáltam, éppen rózsát akartam vágni az asztalra, amikor… megláttam őt.

Mindezt olyan drámai hévvel mondta, ami a színpadon is megállta volna a helyét.

– Ó, Hermione! – sóhajtott Lucy.

– Azt mondtad, nem gúnyolsz – rótta meg Hermione és Lucy felé bökött, ami Lucyt eléggé kizökkentette szerepéből ahhoz, hogy lecsillapodjon.

– Amikor megpillantottam, nem láttam az arcát – folytatta Hermione. – Csak a tarkóját láttam, ahogy a haja a kabát gallérjára göndörödött. – Ekkor ő sóhajtott fel. Hangos sóhajjal, igen szánalmas arckifejezéssel fordult Lucy felé. – És a színét. Mondd, Lucy, láttál már ilyen gyönyörű szőke árnyalatot?

Tekintettel arra, hogy Lucy milyen sokszor volt kénytelen hallgatni, ahogy úriemberek ugyanezt a megjegyzés teszik Hermione hajszínére, úgy érezte, nagyon jól teszi, ha ez ügyben tartózkodik minden megjegyzéstől.

De Hermione még nem fejezte be. Közel sem tartott a végén.

– Aztán megfordult. És a profilját láttam. Esküszöm, ekkor zenét hallottam.

Lucy szeretett volna rámutatni, hogy a Watson-ház zeneterme közvetlenül a rózsakert előtt volt, de inkább nem szólt semmit.

– Aztán megfordult – ismételte meg Hermione ellágyult hangon; tekintete újfent az éppen szerelmes szonettet memorizálok kifejezést vette fel. – És csak arra tudtam gondolni, hogy el vagyok veszve.

Lucy felszisszent.

– Ne mondd ezt! Ne is utalj ilyesmire!

– Nem megrontott értelemben, természetesen! – mondta Hermione ingerülten. – Szent ég, Lucy, a rózsakertben voltam! Nem is figyeltél? De tudtam… tudtam, hogy el vagyok veszve minden más férfi számára. Nem létezhet olyan férfi, aki hozzá fogható.

– És mindezt a tarkóját látva állapítottad meg? – kérdezte Lucy.

Hermione szerfelett irritált arckifejezéssel nézett rá.

– És a profiljából. De nem ez a lényeg.

Lucy türelmesen várta a lényeget, bár egészen bizonyos volt abban, hogy nem olyasmi lesz, amivel egyetértene. Sőt, lehet, hogy meg sem érti.

– Az a lényeg – szólt Hermione hirtelen olyan halkan, hogy Lucynek egészen közel kellett hajolnia ahhoz, hogy hallja –, hogy nélküle talán nem lehetek boldog. Nem is talán.

– Nos – szólt Lucy halkan, megfontoltan, mert fogalma sem volt, hogyan kéne mondania, amit mondania kell –, boldognak tűnsz.

– Csak azért, mert tudom, hogy vár rám. És – mutatta fel a levelet –, azt írja, hogy szeret!

– Szent ég! – mondta Lucy diszkréten, csak magának.

Hermione meghallhatta ezt, mert ajka szoros vonalba feszült, de nem szólt egy szót sem.

Csak ültek, egyikük itt, a másik ott, egy teljes percig, aztán Lucy köhécselt és azt mondta: – Az a kedves Mr. Bridgerton mintha el lenne bűvölve tőled. – Hermione vállat vont. – Nem elsőszülött, de azt hiszem, jó apanázsa van. És kitűnő családból származik.

– Lucy, mondtam már, hogy nem érdekel.

– Hát, ami azt illeti, nagyon jóképű – jegyezte meg Lucy, a szándékoltnál talán egy kicsit lelkesebben.

– Akkor udvaroltass vele magadnak – riposztolt Hermione.

Lucy döbbenten nézett rá.

– Tudod, hogy nem tehetem. Jóformán el vagyok jegyezve Lord Haselby-jal.

– Jóformán – emlékeztette Hermione.

– Ennyi erővel hivatalos is lehet az eljegyzés – közölte Lucy. Ez így volt. Nagybátyja már évekkel korábban elrendezte ezt Davenport grófjával, Haselby vikomt apjával. Haselby körülbelül tíz évvel volt idősebb Lucynál, és csak arra vártak, hogy a lány felnőjön.

Lucy pedig úgy ítélte meg, hogy ez megtörtént. Nyilván az esküvő sincs már messze.

És jó választás volt. Haselby nagyon kellemes ember. Nem úgy beszélt vele, mint sok férfi teszi a nőkkel, mintha teljesen gyengeelméjű lenne, jól bánt az állatokkal, és külleme is elfogadható volt, bár haja már gyérülni kezdett. Lucy csak háromszor találkozott jövendőbelijével, de mindenki tudta, hogy az első benyomás nagyon fontos, és általában rendkívül pontos.

Ráadásul tíz éve, apja halála óta a nagybátyja volt a gyámja, és ha nem is igazán árasztotta rá és fivérére, Richardra a szeretet sugarát, megtette kötelességét és felnevelte őket; Lucy tudta, kötelessége szót fogadni nagybátyjának, teljesíteni kívánságait és tiszteletben tartani a jegyességet, amit elrendezett.

Illetve jóformán elrendezett.

Ez valójában nem jelentett különbséget. Feleségül fog menni Haselby-hoz. Ezt mindenki tudta.

– Szerintem csak kifogásként használod – jegyezte meg Hermione.

Lucy gerince megmerevedett.

– Tessék?

– Azt mondtam, Haselby-t csak kifogásként használod – ismételte meg Hermione, és arca olyan fennkölt kifejezést öltött, ami Lucynek egyáltalán nem tetszett. – Így nem hagyod, hogy másé legyen a szíved.

– És szerinted pontosan ki másé lehetne a szívem? – kérdezte Lucy morcosan. – Hiszen meg sem kezdődött a szezon!

– Lehet. De már járunk társaságba, „csiszolódunk”, ahogy anyám és te mondod. Nem barlangban éltél, Lucy. Sok férfival megismerkedtél.

Igazából semmi értelme nem volt annak, hogy megjegyezze, ezek a férfiak észre sem vették őt, ha Hermione a közelében volt. Hermione ezt úgyis tagadni próbálná, de mindketten tudnák, hogy hazudik, csak azért, hogy ne sértse meg Lucy érzéseit. Ezért Lucy dünnyögött valamit, amit válasznak szánt, de valójában nem volt az.

Hermione ezt követően nem szólt egy szót sem; csak nézte barátnőjét olyan célzatosan, amit senki másnál nem alkalmazott, és végül Lucy kénytelen volt védeni magát.

– Ez nem kifogás – közölte kezét karba fonva, aztán, mivel ezt nem érezte jónak, csípőre téve. – Ugyan mi értelme lenne? Tudod, hogy feleségül fogok menni Haselby-hoz. Már régóta tervezzük.

Megint karba fonta a karját. Aztán hirtelen leengedte. És leült.

– Nem rossz házasság. Igazán, azok után, ami Georgiana Whitonnal történt, a két kezemet össze kéne tennem és megcsókolni a nagybátyám lába nyomát, hogy ilyen jó házasságot hozott össze nekem.

Rémült, szinte révedt csend következett.

– Az ég szerelmére! – kiáltott fel aztán Hermione. – Georgianát egy nehézlégzéssel küszködő, hetvenéves, köszvényes férfihez adták feleségül. És még csak vikomti rangja sem volt! Szent ég! Legalább egy „Lady” előnevet érdemelt volna ezért az áldozatért.

– Te is tudod, hogy Haselby nem is olyan rossz jegyes. Ami azt illeti, a többségnél jobb.

Hermione ránézett. Áthatón.

– Hát, ha ez a kívánságod, Lucy, tudod, hogy feltétel nélkül támogatlak. De ami engem illet… – felsóhajtott, zöld szeme olyan révedő pillantással nézett a távolba, amitől felnőtt férfiak is elalélnak. – Én valami mást akarok.

– Tudom – felelte Lucy és mosolyogni próbált. De fogalma sem volt, hogyan valósíthatná meg Hermione az álmait. Olyan világot éltek, melyben egy vikomt lánya nem ment feleségül egy vikomt titkárához. És Lucy úgy találta, sokkal értelmesebb lenne Hermione álmain változtatni, mint átszabni a társadalmi rendet. És könnyebb is.

De most fáradt volt. Pihenésre vágyott. Majd reggel folytatja Hermione győzködését. A fess Mr. Bridgertonnál kezdi. Tökéletes pár lennének, és minden jel arra mutatott, hogy a férfiú igen élénk érdeklődést mutat Hermione iránt.