Aurora Lewis Turner

Bolygókeringő

trilógia I. és II. rész

Ashley –

Vulkán árnyékában

© Aurora Lewis Turner

Hungarian edition ©

Olvasni Menő Kiadó 2021

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6094-11-7

Olvasni Menő Kiadó, Göd, 2021

Felelős kiadó: Csabai Márk

A könyvet az Olvasni Menő Kft. készítette.

Elérhetőségünk:

www.olvasnimeno.hu

kiado@olvasnimeno.hu

1. Könyv

Névtelenek

1. fejezet

Európa

Már kétezer év telt el azóta, hogy az emberiség elhagyta a Földet, és új otthont keresett magának. Túlságosan nagy pusztítást végeztünk ahhoz, hogy az életformánk a Kék Bolygón fenntartható legyen. Ezért a tudósok új bolygók felkutatására adták a fejüket, a világ kormányai pedig milliárdnyi dollár értékű fejlesztéssel pénzelték őket. A kutatásnak pedig hamar meglett az eredménye, mivel a Földtől nem túl távoli csillagrendszerekben végül találtak is olyan különleges helyeket, melyek napjai körül több élhető bolygó is keringett. Ezek egymáshoz közel lévő csillagrendszerekben helyezkedtek el, és környezeti formáik a Földét idézték. Az emberiség megpróbált a Földről mindent átmenteni oda, amit csak lehetett; a vallást, a kultúrát, a demokráciát és egyéb, ezeket támogató intézményeket. A hat, Földtől jóval kisebb, élhető bolygót a földi kontinensekhez hasonlóan nevezték el, így a csillagjához legközelebb lévő bolygó Ausztrália lett, az ettől kissé távolabbi pedig az Afrika nevet viselte. A legnagyobb éghajlati változatosságot mutató két bolygó az Ázsia és Amerika nevet kapta. A csillagjaiktól két legtávolabb eső bolygó pedig Európa, illetve Antarktisz lett.

Nemcsak a kultúra gyümölcseit, hanem az adott földrészre jellemző állat- és növényfajokat is át próbálták menteni ezekre az idegen bolygókra, hiszen az emberiség körömszakadtával ragaszkodott a már ismert értékeihez. Egyetlen bolygón sem akadt jele idegen életformának, így a jövevények kedvükre népesíthették be a helyet az általuk áttelepített állatfajokkal. A kétezer, Földtől távol töltött év alatt az emberek megszokhatták a bolygón uralkodó körülményeket, amelyek nagyban hasonlítottak a Föld egyes területein uralkodó éghajlati viszonyokhoz. A bolygók között pedig nem létezett túl nagy átjárás, csupán a kormányok bizonyos intézményei által kiszemelt emberek tudtak utazni közöttük. Viszont a fejlett kommunikációs rendszerek megengedték a bolyók közti kapcsolatok fenntartását. Így, ahogyan hajdanán a különböző államok, megyék élén, az új intézmények élén is külön vezetők álltak. A bolygók ezáltal maguk rendezték a saját ügyeiket. A négyévente megválasztott elnökök pedig közösen oldották meg a hat bolygót egyaránt érintő problémákat. A kongresszus két házból állt élükön szentárokkal és képviselőkkel, de a törvénykezés, a hadügy, és minden végrehajtó hatalom szimbolikus alakja maga a törvényes keretek között megválasztott elnök volt.

Az Európa nevű bolygó körülbelül háromszázmillió lakosával a második leghidegebb bolygónak bizonyult a hat közül. Időjárását a négy évszak jellemezte; hideg és csapadékos, valamint a természet színeibe burkolódzó ősz, még csapadékosabb és változékonyabb tavasz, meleg nyár, és gyakran hóval járó tél. Hosszú erdőségek, középmagas hegyvonulatok, mély tengerek és nagy, kulturálisan színes városok szegélyezték a bolygót. Az állatvilágát tekintve az Európa sok háziállat; kutya, macska és haszonállatok, valamint a vadállatok közül főleg őzek, nyulak, farkasok, rókák és medvék számára adott otthont. Ezen bolygó fővárosa, Step-dubai, körülbelül ötmillió lakossal rendelkezett. Ezt nevezték a másik öt főbb város mellett a kulturális-, a politikai-, és az egyetemi élet székhelyének.

Auróra Turner a főváros egyik külkerületében lakott, annak is az egyetemváros részében, ahol irodalmat és nyelvészetet tanult. A lány soha nem tartotta magát semmiben kiemelkedőnek; a jegyei hasonlítottak bármely egyetemi csoporttársáéhoz, nem űzött semmilyen sportot, nem mutatott különösképpen tehetséget egyik művészeti ágban sem, ahogy a külső jegyei alapján is olyannak tűnt, mint bármely másik huszonkilenc éves lány. Annak ellenére, hogy Auróra huszonkilenc évet már leélt az Európán, gyakorlatilag szinte tinédzsernek számított, hiszen az átlagos élettartam is jelentős változáson esett át az elmúlt kétezer, Földtől távol töltött évben. Ebben az időben nem ment ritkaságszámba, ha valaki elérte a százhúsz éves kort, hiszen a nyugdíjkorhatárt is nyolcvanöt éves korban állapították meg, a gyermekek tizennyolc évesen járták ki az általános iskolát, a gimnáziumban pedig huszonnyolc évesen végeztek. A nagykorúság határát ennélfogva harmincegy évesen lépték át. Ennek következtében a nők gyakran negyvenévesen, vagy még később adtak életet első gyermeküknek.

Auróra ekkor másodéves egyetemistának számított, gyakorlatilag még elég fiatalnak tűnt a megváltozott körülményeket tekintve. Természetes, hosszú, vörös haja, barna szemei és kreol bőre volt, miközben nem lehetett egyértelműen rámondani sem azt, hogy vékony, ahogyan azt sem, hogy kövér lenne. Így is érezte magát; egy szürke egérnek az egyetem kampuszán, aki próbált a maga módján boldogulni az életben. Nénikéjével lakott együtt egy kertes házban, nem túl messze az egyetem épületeitől. A nénikéje és a bácsikája nevelte őt kiskorától kezdve, viszont a bácsikája néhány éve már meghalt, így neki kellett immár idős nénjének segíteni a ház körüli teendők intézésében. Nem sokat tudott arról, hogy mi történt a szüleivel, valahogy egyik nevelője sem szeretett erről a témáról beszélni, inkább kerülték az ilyen jellegű beszélgetéseket. Egy idő után Auróra már megszokta a kitérő jellegű válaszokat, emiatt a kérdések mennyisége is hamar leapadt.

A szürke hétköznapok egymásutánjában telt Auróra élete, hol a tanórákra való készüléssel, hol vizsgával, miközben előszeretettel járt el bulizni Nikkivel, a legjobb barátnőjével. Nikki teljesen más természettel rendelkezett, mint ő; míg ő előszeretettel bújt el szobájának magányában egy izgalmas könyvvel, Nikki szeretett szórakozni, ahová időről időre őt is magával cipelte. Barátnője hangosabb személyiségnek bizonyult nála, szeretett a figyelem és egyben a férfitársaság középpontjában állni. Míg Auróra inkább egyfajta kellék lehetett számára, aki társaságot szolgáltatott neki mindaddig, amíg Nikki következő udvarlója táncolni vagy inni nem hívta őt. Ilyenkor Auróra nem találván a helyét inkább otthagyta a hangos zenét és a tömeget, így hazament.

Azon a szürke, őszi, pénteki napon is buliba készülődtek a lányok. Éppen vége lett az egyetemen a tanításnak, amikor Auróra maga mögött hagyta a kampuszt, hogy hazaigyekezzen a nénikéjéhez. Amint felszaladt kertes házuk lépcsőjén, a család hűséges macskája köszöntötte őt. A lábához simult, és dorombolni kezdett, mire a lány lehajolt hozzá, hogy megsimogassa az állatot. A macska önfeledten dörgölődzött a fiatal lány kezéhez, ami miatt az elmosolyodott, és ennyit mondott neki:

– Itt az ideje, hogy vacsorát adjak neked, igaz?

Amint belépett a házba, észrevette a nénikéjét, aki éppen kávéval kínálta a legjobb barátnőjét. Nikki hangosan nevetett, miközben Agáta néni kitöltötte neki a kávét. Agáta egy vékony, nyúlánk asszony volt, laza copfba fogta hosszú, ősz haját, miközben egy térdig érő, virágos ruhát viselt. Kötényt kötött maga elé, majd csillogó, kék szemekkel kérdezte Aurórától:

– Te is kérsz, Rory? – Ez volt Auróra beceneve, bár Agáta nénin és Nikkin kívül nem sokan hívták őt így. Még, mielőtt lehetősége nyílt volna válaszolni a kérdésre, Nikki szólalt meg helyette:

– Persze, hogy kér! Hosszú lesz az éjszaka.

– Tényleg, a Halloween buli! – csapott a homlokára a lány. Teljesen meg is feledkezett erről az alkalomról. Mint ahogy a Földön, az Európán is megünnepelték a halottak napját, és annak előestéjét. Onnan örökítették át azt a szokást, mely szerint a fiatalok mindenféle ijesztő jelmezekbe öltöztek, hogy ezzel elriasszák az ártó szellemeket, édességért házalni menjenek, az idősebbek pedig végigbulizzák az éjszakát.

– Ne aggódj! Hoztam neked is jelmezt – jelent meg egy kaján mosoly Nikki arcán, mire Auróra az orra alatt dörmögve jegyezte meg:

– Pontosan emiatt aggódtam.

– Ma is bulizni mész? – kérdezte Agáta néni. – Felnőtt lány vagy, viszont előző hétvégén is teljesen hasznavehetetlen lettél a másnaposság miatt.

– Ma nem maradunk olyan sokáig, Agáta néni – ígérte neki Nikki, de mindannyian tudták, hogy ez csupán puszta formalitásként hangzott el. Valójában mind tisztában voltak azzal, hogy az aznapi is egy hajnalig tartó bulinak ígérkezett. Nikki odafordult Aurórához, hogy megkérdezze tőle:

– Akarod látni a jelmezed? Nagyon királyul fogunk festeni!

Auróra, ha akarta látni a jelmezt, ha nem, akkor is engedte, hogy a barátnője beráncigálja őt a saját szobájába, és rámutasson az ágyára előzőleg kiterített ruhahalmazra. Az egyik halmaz egy boszorkányjelmezt takart, de valójában egy igen rövidke ruhát jelentett csúcsos sapkával és egy miniseprűvel kiegészítve. A másik halmazt valahogy nem tudta értelmezni, csupán a fehér és fekete sávokat látta maga előtt, amelyek egyszerűen nem nyertek értelmet az elméjében.

– Ezt én fel nem veszem! – mutatott Auróra a boszorkányjelmezre.

– Nyugi, ez az enyém lesz, a tiéd a másik – válaszolta Nikki, miközben izgatottan dobálta hosszú, szőke, göndör haját. A szőke lányt valójában nagyon szépnek gondolta mindenki, aminek csak részben volt köze a hosszú, dús hajához. Emellett nagy, kék szemekkel és kecses vonásokkal áldotta meg őt a sors. A mozgása is egy balerináéhoz hasonlított leginkább. Auróra sóhajtott egyet, majd felemelte az ágyról a jelmezét, és ekkor látta csak meg, hogy az valójában egy csontváz jelmez volt, de leginkább egy pizsamához hasonlított.

– Ez komoly? Azt akarod, hogy pizsiben menjek bulizni?

– Nem értelek! Ez a ruha túl szexi neked, a másik meg túlságosan sokat takar. Rajtad aztán nagyon nehéz eligazodni.

– Jól van, jó lesz a pizsi – sóhajtotta Auróra.

– Látom rajtad, hogy nem tetszik – csóválta a fejét Nikki. – Ha gondolod, kifesthetlek zombinak. Felveszel egy szakadt farmert, és már kész is a jelmezed. Mit szólsz hozzá?

Auróra hagyta, hogy a barátnője kezelésbe vegye a külsejének alakítását, így a végén az egész arca szürke festékkel lett bevonva, és egy fekete filctollal vágásokat eszkábáltak rá. A végén már tényleg csak egy szakadt farmert kellett felvennie egy elnyűtt pólóval egyetemben, és kész is lett a Halloween jelmez.

Amire a lányok elköszöntek Agáta nénitől, és elhagyták a házat, már a bolygó mindkét holdja fent világított az égen. Olyanoknak tűntek, akár két sárga kifli egy sötétkék tányéron. Nikkinek egy idősebb barátnője jött értük kocsival, és szállította el őket a közeli nagyvárosba. Addigra a kutatóknak sikerült kifejleszteniük egy olyan módszert, aminek köszönhetően a szemétből állítottak elő üzemanyagot, ami nem károsította a környezetet. Ezzel tankolták akkoriban az autókat. Akik pedig szelektíven gyűjtötték a hulladékot, és leadták az e célra hasznosítható szemetet egy gyűjtőbe, üzemanyagkupont kaptak, amit a következő tankoláskor beváltva kedvezményesen jutottak olyan anyaghoz, amely az akkori autókat hajtotta.

Auróra azért nem lelkesedett különösképpen a buli ötletéért, mivel tudta, hogy minden úgy lesz, ahogyan előtte bármikor. Együtt lépnek majd be a helyre, leülnek egy asztalhoz, rendelnek egy-egy koktélt, végül egy idősebb férfi elhívja Nikkit, akinek persze boldogan igent mond, így Auróra magára marad. Ez pont ebben a sorrendben történt akkor is, így ez alkalommal is egyedül maradt a vörös hajú zombilány. Unottan kavargatta az italát, miközben próbálta megtalálni a gondolatait a hangos zenében. Nikki hangja térítette őt magához, mivel az megfogta Auróra könyökét, és vihogva leült hozzá.

– Gyere, csatlakozz hozzánk! – mutatott a pultnál álldogáló, Frankensteinnek öltözött, jóval idősebb férfire, aki türelmetlenül várt rájuk.

– Köszi, inkább kihagyom.

– Ne legyél már buligyilkos!

– Nem vagyok buligyilkos, csak nem akarom ismét végignézni, ahogyan felszed téged egy családos férfi, aztán másnap meg jön a sírás-rívás és a szenvedés azzal kapcsolatban, hogy akkor mi legyen ezután. Csakhogy mindketten tudni fogjuk, hogy úgysem fog felhívni téged, úgysem fogja érted otthagyni a feleségét, bármit is mondjon ma este.

– Úgy csinálsz, mintha egy valódi cafka lennék.

– Mert egy valódi cafka vagy – mondta Auróra Nikki szemébe semmit sem kertelve. Erre mindketten elmosolyodtak és végül nevetésben törtek ki. Auróra aztán megenyhülve folytatta:

– Menj csak! Vár rád a lovagod.

– Te is simán összeszedhetnél magadnak valakit. Nézd – mutatott ezzel a szőke lány a sarokban álló férfitársaságra –, az egyik épp téged bámul.

– Menj már! – legyintette Auróra, mire észrevette, hogy abban a pillanatban, amikor a tekintete elkapta a jelenetet, a srác lesütötte a szemét, és a baráti társaságában kibontakozó beszélgetésbe merült.

– Tudom, hogy a mesebeli hercegre vársz, de attól még lehetnél egy kicsit nyitottabb… – jelentette ki a szőkeség, mire a következő pillanatban homlokon csókolta Aurórát, és magára hagyta őt. A zombilány az ajkába harapott, mivel tudta, hogy a legjobb barátnőjének igaza volt. Akadtak már neki udvarlói, de nem létesített egyikkel sem komolyabb kapcsolatot. A legjobb barátnője mindig is azzal cukkolta őt, hogy egy mesebeli lovagra várt, és egyik férfi sem lehetett elég jó a számára. Valójában azért nem nyitott a férfitársaság felé, mivel egyik srác közelében sem érezte úgy magát soha, ahogyan akkor érzett, amikor a szerelem érzését ecsetelték neki egyik kedves könyvének lapjain. Valamiféle epikus szerelemre vágyott, ami megremegteti az egész lényét, ami olyan erővel hat rá, mint a gravitáció; ami miatt nem tud elszakadni soha a szeretett férfitől. Ez a csoda viszont előtte soha nem esett meg vele, így nem is kereste igazán a férfitársaságot.

Auróra már-már azon gondolkozott, hogy otthagyja a bulit, és hazamegy, amikor megcsörrent a telefonja. Ez is olyanfajta készülék volt, mint amit a Földön használtak, hiszen hasonló elveken működött. Kiment a teremből, hogy fogadja a hívást, és hallja, amit a vonal túlsó végén mondanak neki. A füléhez emelte a készüléket, mire észrevette, hogy egy idegen hang szólt bele a telefonba.

– Auróra Turner?

– Igen, én vagyok – felelte a lány elcsukló hangon. Valami már ekkor megsúgta neki, hogy baj történhetett.

– A Saint Miguel kórházból telefonálok. A nagynénjét be kellett szállítani hozzánk. Agyvérzést kapott. Az állapota mostanra már stabil, de előfordulhat, hogy nem emlékszik bizonyos eseményekre, személyekre.

– Bemehetek hozzá? – kérdezte Auróra a könnyeivel küszködve.

– Persze. A portán felvilágosítást kaphat arról, hogy melyik épületben keresse a nénikéjét.

A lány nem igazán emlékezett arra, hogy mi történt a következő percekben. Ez persze nem az elfogyasztott alkohol hatása, mindinkább a rémület és a szomorúság keverékének tünete lehetett. Amikor már tudatában volt annak, hogy mi történt vele, egy taxiban találta magát, ami a főváros egyik prominens kórháza felé szállította őt. A lány némán törölgette könnyeit, miközben a város neonfényei elúsztak mellette. Amikor kiszállt a taxiból, majdnem elfelejtett pénzt adni a sofőrnek, de végül, miután mégis kifizette a szolgáltatást, feltántorgott a kórház hosszanti lépcsősorán, és bevette magát a fehér épületbe.

A portáról egy messzebb lévő szárnyba irányították, miközben észre sem vette, hogy meghökkent szempárok kísérték őt útján. Elég morbid látványt nyújthatott zombinak öltözve, miközben végigsétált egy kórház folyosóján. Azokban a percekben viszont semmi nem érdekelte őt, csak hogy újra láthassa Agáta nénit. Amikor a megadott ajtó elé érkezett, mély levegőt vett, és rövid kopogtatás után belépett a helyiségbe. A nénikéje ott feküdt egy ágyon behunyt szemmel, mintha halott lenne. De aztán mégis megmozdult, kinyitotta a szemét, és ránézett az unokahúgára. Egy furcsa kifejezés lett úrrá az arcán, kissé meghökkentnek és egyben bocsánatkérőnek tűnt. Auróra közelebb lépett hozzá, majd megfogta a kezét. De Agáta néni szinte annyira megszorította a lány karját, hogy az majdnem feljajdult ettől, miközben a néni zihálva szólt hozzá.

– Ne haragudj rám, Rory! Muszáj volt megtennem… nem is tudod, hogy mennyire különleges ember vagy.

– Nyugodj meg nénikém! – csitította őt a lány, miközben tudta, hogy az agyvérzés következménye lehetett az, hogy a néni félrebeszélt. Bár szinte az is csodának számított, hogy tudott egyáltalán beszélni. – Most már itt vagyok, minden rendben lesz.

– Hallgass rám! Csak azért tettem, hogy megvédjelek. Ha én meghalok, nem leszel semelyik bolygón sem biztonságban.

– Nem fogsz meghalni! Ne is mondj ilyet! Fel fogsz épülni, és…

– Rory… Rory… – Annyira felment a néninek a pulzusa, hogy riasztani kellett a nővéreket, akik erre kitessékelték Aurórát a szobából. A lány láthatta, ahogyan az orvosok feszülten küzdöttek a nénikéje életéért, de mindhiába. Egy óra eltelte után nem sokkal Agáta néni jobblétre szenderült. Abban a pillanatban Auróra érezte, hogy valami furcsa melegség öntötte el az egész lényét, mintha csak visszakapta volna egy elfeledett részét, ami hosszú évekkel ezelőtt veszett el majdnem mindörökre.

2. fejezet

Az új erő

Hetek teltek el azóta, mióta Agáta néni meghalt. Auróra még soha életében nem érezte magát ennyire egyedül. Leghűbb barátjának a ház cicája bizonyult, aki esténként sokszor ott aludt a lábánál, és hagyta magát órákon keresztül dögönyözni. Nikki is sok időt töltött Aurórával megpróbálva felvidítani barátnőjét. Értelemszerűen a bulik elmaradoztak, hiszen a vörös hajú lánynak nem sok kedve maradt szórakozni járni, merthogy gyász ült a szívében. Az egyetemre is csak azért ment be, mivel remélte, hogy ezzel majd képes lesz elterelni a figyelmét, de legtöbbször unottan ült az órákon várva, hogy azok véget érjenek.

Egyik ilyen alkalommal irodalomelmélet órán unatkozva könyökölt a padon, miközben arról hallgatta az előadást, hogy egyes nagy gondolkodók miféle irányzatokat alkottak. A gondolatai messze jártak, míg a koponyájában viharként gyülekezett a fejfájás, ami szűnni nem akaró fájdalomáradatként sújtott le a testére. Minden zavarta őt akkor; a fények, a körülötte lévő, halk neszek, a tanár hangja, amely ezernyi tőrként csapott le elméjére. Legszívesebben kimenekült volna a teremből, de már annyi hiányzást halmozott fel, hogy akkor nem menekülhetett onnan. Így nagy levegőt vett, és bosszúsan firkálgatni kezdett. Hirtelen a következő szavakat jegyezte le a füzetébe egyfajta kívánságként:

„És aztán hirtelen csönd lett, a tanár elhallgatott, Auróra fejfájása pedig elmúlt.”

Magának írta le mindezt a jegyzetei közé, hiszen a tanár stílusa szinte semennyire sem lehetett figyelemfelkeltő, ahogyan az előadást tartotta. Néhány másodperc elteltével felpillantott papírjából, és, ahogyan a többiek, ő is csodálkozva vette tudomásul, hogy a tanár a nyakát fogva próbálta artikulálni a szavakat, de nem jött ki hang a torkán.

A következő pillanatban lepillantott a papírjára, de nem látta azt, amit előtte odaírt, mintha csak egy csapásra eltűnt volna az írás. A másik lehetőségnek az maradt, hogy néhány pillanatra elaludt az órán, és csak álmodta az egészet. De a tanár még mindig ott állt előtte, és tehetetlenül próbált szóhoz jutni. Mivel nem maradt más választása, néhány perc múlva felírta a táblára, hogy az óra véget ért, végül sürgősen elhagyta a termet. Auróra nem hitt a szemének, nem értette a helyzetet. Egyszerűen képtelenségnek tűnt, hogy az, amit ő az előbb papírra vetett, azonnal valósággá váljon. Már-már azt hitte, hogy megőrült, miközben tudta, hogy egyetlen módja lehetett csak ennek kiderítésére. Kiviharzott az épületből, és leült egy padra.

A főépület előtt telepedett le, ami egy fehér falú, sötét kupolájú háznak számított, amit építészetileg úgy alakítottak ki, hogy kissé ferdének tűnjön, mintha éppen össze akarna dőlni. Az épület tetején a fal faformájúra volt megmunkálva, mintha az barna ágaival tartaná a tetőt. Szemben vele egy hasonló, fehér falú, sötét kupolájú épület állt, melyhez több torony is tartozott. A kettőt egy lekövezett tér kötötte össze, aminek közepén egy szobor állt. Mivel még tartottak az órák, Auróra egyedül ült a padon, jobbra egy lépcsősor magasodott fölfelé, amely a tornyos könyvtárhoz és a körülötte elterülő zöld, füves dombokhoz vezetett. Balra tőle egy füves rész terült el, ami több szintből állt, akárcsak egy lépcsősor, csakhogy ezt nem márvány, hanem fű borította. Egymás után következtek onnan a kampusz további épületei.

Auróra már ezerszer bejárta azt a helyet, ezért úgy ismerte azt, mint a tenyerét. Akkor viszont egyáltalán nem foglalkozott a környezetével, ehelyett a történtek foglalkoztatták őt. Bolondnak tartotta magát, hiszen ép ésszel tudta, hogy nem válhatott valóra mindaz, amit a papírra vetett. Úgy hitte, hogy bizonyára csak egy szerencsétlen egybeesésről lehetett szó. Mégis meg kellett erről bizonyosodnia. Maga is őrültségnek tartotta, de elővette a jegyzetfüzetét, és a következő mondatot írta bele:

„És akkor hirtelen elkezdett esni a hó.”

Szinte nem is hitt a szemének, amikor azt látta, hogy a betűk egymás után tűntek el a papírról, mintha csak felszívódtak volna. Egyik ámulat követte a másikat, amikor felnézett, és észrevette, hogy valóban nagy pelyhekben kezdett el esni a hó. Tátott szájjal bámulta egy darabig a hóesést, és semmit nem értett a történtekből. Előtte is írt már le hasonló szavakat, mégsem történt még vele soha, hogy az írása egyik percről a másikra megelevenedett volna. Azt hitte, hogy álmodik, csakhogy ez az álom túlságosan valósághűnek tűnt a számára. Addig ott ült a padon, amíg máshol is véget nem ért az óra, végül a legjobb barátnője hangjára tért magához.

– Mizu? – érdeklődött Nikki, miközben lehuppant mellé a padra. Eközben az óráról kivonulók hangosan és döbbenten konstatálták a korai hóesést, miközben elkezdtek arról beszélni, hogy mikor lesz elég nagy a hó egy hógolyócsatához. Auróra felnézett a barátnőjére, mire Nikki eléggé megrémült a tekintetétől, így homlokát ráncolva kérdezte tőle:

– Mi történt veled? Úgy nézel ki, mint aki szellemet látott.

– Én csak… – Auróra nem tudta, hogy mit mondjon erre – … a hó.

– Igen, elég szokatlan dolog, hogy már ilyen korán elkezd esni, de attól még nem kell ennyire megijedni. Ez csak fagyott víz!

– Egyetem után gyere át hozzám! Mutatni akarok neked valamit.

– Jó?! – Nikki nem tudta, hogy mégis mit mondjon erre, ezért végül annyiban is hagyta a dolgot, és együtt siettek a következő órára.

Auróra egész nap elvarázsolt állapotban találta magát, egy része pedig alig várta már, hogy becsukódjon mögöttük a nénikéje házának ajtaja, amely valaha Agáta néni, Otis bácsi és az ő otthona volt egyben. Egy darabig még segélyként kapta a nénje nyugdíját, miközben tudta, hogy ezt csak átmeneti állapotnak lehetett tekinteni, és hamarosan munkát kellett vállalnia ahhoz, hogy el tudja tartani magát a lakással együtt. Intézetbe nem mehetett, mivel idősebb volt huszonnyolc évesnél, így ennek alapján már bizonyos szempontok szerint félig-meddig nagykorúnak számított; még ugyan nem szavazhatott és nem is házasodhatott, de ihatott alkoholt, és vállalhatott munkát.

Nikki a homlokát ráncolva nézett rá, amikor végre egyedül maradtak a nagy házban, majd megkérdezte tőle:

– Mi történt veled? Mi az, amit nem tudsz a kampuszon elmesélni nekem?

– Szerintem megbolondultam – rogyott le egy székre Auróra, majd a következő pillanatban erőt vett magán, és felpattant onnan. Látván Nikki értetlen tekintetét tudta, hogy a kijelentése jócskán magyarázatra szorult. – Van valami, amit nagyon szeretnél? Úgy értem, hogy valami tárgy, dolog, ami nem lehetett a tiéd?

– Persze, hogy van, de mi köze ennek hozzád? – kérdezte Nikki értetlenül.

– Mindjárt megtudod. Mi az?

– Az a cuki ruha, amit néhány hónappal ezelőtt néztünk a kirakatban, de rohadt drága volt. Tudod, az a flitteres. – Auróra bólintott egyet, majd elővette a noteszét, és leírt abba néhány szót, majd felnézett onnan, így meglátta, hogy Nikki tekintete is megváltozott. A lány eddig viselt ruhája eltűnt róla, majd hirtelen egy szűk, flitteres, színes ruhában találta magát. Auróra azt hitte, hogy barátnője menten elájul a látványtól, miközben a mellkasához kapott, majd elkezdte nézegetni magán a ruhát. Sokáig nem talált szavakat, végül, amikor már meg tudott mozdulni, a közelben lévő fali tükörhöz rohant, és abban kezdte nézegetni magát. Sokáig nem tudott semmit sem kinyögni, majd visszarohant Aurórához, és kikerekedett szemekkel nézte őt.

– Ezt meg hogy csináltad?

– Nem tudom. Egyszerűen csak leírtam néhány szót, amelyek tartalma megelevenedett.

– A hó… te csináltad a hóesést? – Auróra csak biccentett egyet a fejével a kérdésre, majd hirtelen elszomorodott. Új lendületet véve leírt néhány szót a papírra, de azok nem voltak hajlandók eltűnni onnan, hogy aztán újra megelevenedjenek. Nikki odalépett hozzá, hogy lássa, hogy mi történik, majd megérintette Auróra vállát, és halkan ennyit mondott neki:

– Sajnálom. Úgy tűnik, hogy holtakat nem tudsz visszahozni.

– De azért megpróbáltam – csuklott el Auróra hangja, majd egy erőltetett mosollyal fordult Nikkihez, aki viszont azonnal témát váltott.

– Tudod te, hogy mit jelent ez? Ennek a képességnek a segítségével bármit megtehetünk; jó jegyeket szerezhetünk a vizsgán, gazdagok lehetünk, vagy akár a hat bolygó elnöknőivé is válhatunk.

– Egy kicsit messzire merészkedtél – jelentette ki Auróra egy megkönnyebbült mosollyal arcán.

– Nem is! Gondolj csak bele! Ilyen erőnek a birtokában bármit megtehetnénk, bárkik lehetnénk…

– Az ilyesmit nem szabad felelőtlenül használni – vitatkozott vele Auróra –, ugyanis még veszélyes is lehet.

– Jaj, ne csináld már! A kezedben van a legkirályabb dolog, amiben egy embernek valaha része lehet, és te nem akarod használni!?

– Nem erről van szó. Csupán felelősséggel akarom használni. Nem azért kaphattam ezt a képességet, hogy ezzel nekem vagy nekünk jó legyen, hanem mondjuk azért, hogy másokon segítsek vele, nem gondolod?

– Te teljesen hülye vagy!

– Nem. Egyszerűen csak nem helyeslem, hogy saját magunk megsegítésére használjam ezt az erőt.

– És mégis, mióta tudsz erről?

– Ma irodalomelmélet-óra óta – vont vállat Auróra.

– Te lehettél az, aki elhallgattatta a tanárt – állt össze a kép Nikki fejében. – Mondták, hogy unalmas az az óra, azért sem vettem fel.

– Honnan tudsz akkor erről?

– Futótűzként terjedt el a pletyka, hogy miként viharzott ki a tanár az óráról.

– Nagyon fájt a fejem, és már nem hiányozhattam…

– Mi ez, ha nem önös érdek? – fonta karba a kezeit a szőke lány.

– De akkor még nem tudtam arról, hogy ilyen képességem van – ellenkezett Auróra. Végül keresztbe tette a karjait, és közölte:

– Ez az én erőm. Arra fogjuk használni, amire én akarom.

– Ne már! Kinéztem magamnak egy cuki táskát is…

– Szó se lehet róla! – bizonyult hajthatatlannak a vörös hajú lány. – Nem használjuk ezt a képességet, csak akkor, ha nincs más megoldás.

– Muszáj megszereznem azt a táskát! Tök jól menne ehhez a ruhához. Légyszi!

Nikki addig-addig nyaggatta Aurórát, míg végül lett egy táskája és egy új pár bőrcipője is. A szőkeség ott maradt legjobb barátnőjénél éjszakára, viszont Rory nem volt hajlandó több dolgot szerezni neki, hiszen szíve mélyén sejtette, hogy ennek bizony következményei lesznek.

Az éjszaka közepén Auróra furcsa hangokra riadt fel. Felült az ágyán, de nem találta Nikkit sehol, habár azt sejthette, hogy barátnője nem ment haza az éjszaka közepén. A homlokát ráncolva állt fel az ágyról, mire újra meghallotta azt a hangot, amely felkeltette őt álmából. Óvatosan lépett ki a szobájából, majd egy rövid folyosóra ért, aminek végén egy lépcsősor vezetett lefelé. Halkan lépdelt le a lépcsőn, így érkezett a konyhába. Minden sötétnek és olyannak tűnt, mint ahogyan lefekvés előtt hagyták. Valami mégsem stimmelt. Belépett a konyhába, és a hűtőhöz sietett. Aztán hirtelen egy piros pontot vett észre a fehér hűtőajtóra tapadni, ami aztán eltűnt a következő pillanatban. Hirtelen egy fekete árnyék ugrott le rá, ami miatt annyira megijedt, hogy hátraesett, így a földön találta magát. A macskája fújtatva rohant el onnan, de, amint újra felnézett, észrevette, hogy egy furcsa, tűhegyes lövedék szúródott a hűtőajtóba. A piros pont pedig a homlokára kúszott. Immáron láthatta, hogy néhány nagydarab férfi állt előtte szinte az egész konyhát elfoglalva, fegyvereikkel őt véve célba. Nikkinek nem akadt nyoma, viszont a feketébe öltözött kommandósok jelenléte megfagyasztotta az ereiben a vért.

A következő pillanatban egy újabb kábítólövedék hagyta el az egyik fegyvert, de az a konyhapultba fúródott. Auróra alig kapott levegőt, amikor a pult mögé bújva meglapult. Hirtelen nem tudta, hogy mégis mihez kezdjen, hogy mi tévő legyen egy ilyen reménytelen helyzetben. Biztos volt abban, hogy a kommandósok elérik a céljukat, és hamarosan az egyik lövedék célba fog találni. Egy csapásra megértette, hogy azért jöttek érte, mert használni merte újdonsült képességét. A szíve mélyén tudta, hogy ennek majd meglesz a böjtje, de nem gondolta volna, hogy ilyen hamar felelősségre vonják majd őt. Szinte hallotta is a bakancsok közeledését a parkettán. Elfogta őt a pánik, nem kapott levegőt, mire észrevette, hogy nem túl messze tőle egy notesz hevert a padlón. Akkor eshetett le a hűtő tetejéről, amikor a cicája leugrott onnan. A következő pillanatban felemelte a könyvet, és kivette a hozzá tartozó tollat az ahhoz függesztett tartóból, majd remegő kézzel a következőt írta le:

„Rory hirtelen biztonságban találta magát.”

Még látta, ahogy az első kommandós odalépett mellé, hogy könyörtelenül rászegezze puskáját, de mielőtt még a lövedék elindulhatott volna felé, egy furcsa érzés kerítette őt hatalmába. Egy pillanatig éles fájdalmat érzett, mintha mindene szét akarna szakadni, de aztán felnézett, és észrevette, hogy már egyáltalán nem a nénikéje házának falai vették őt körül.

3. fejezet

A Hetedik Bolygó

Auróra sokáig csak állt, és nem hitt a szemének, ugyanis egy igencsak lepukkant kocsmában találta magát. Különféle, nem túl bizalomgerjesztő emberek nyüzsögtek körülötte, főleg férfiak. Többségük bőrruhát viselt, terjedelmes szakálluk és hosszú hajuk volt, mind motorosoknak tűntek. A levegő bűzlött az alkoholtól és az izzadtságtól, mivel a bár közepén egy harcteret alakítottak ki, amiben éppen egy fizetett meccs keretein belül laposra vertek egy hasonló kinézetű keménylegényt.

Auróra hirtelen egy lökést érzett a vállán, ami majdnem a padlóra terítette őt. Megfordult, és észrevette, ahogy egy kövér férfi két nagy korsó sörrel egyensúlyozott a tömegben. Nem igazán fért el ott, így egymás után lökte arrébb az előtte állókat. Ahogy a ketrecharc a végéhez közeledett, a zsivaj egyre erősödött körülöttük. Auróra egy nagyot nyelt, miközben észrevette, hogy néhányan már kiszúrták őt a tömegben, hiszen egy cseppet sem illett közéjük. Rövid sortot viselt egy spagettipántos toppal, a lábán pedig ujjbedugós papucsot. Egyáltalán nem illett arra a helyre, ami persze nem lehetett meglepő, hiszen nem úgy készült, hogy azon az estén egy idegen világ idegen bárjában találja majd magát. Nagyot nyelt, körülnézett, és kiszúrt magának egy nőt, aki miniszoknyát, hosszú bakancsot és szegecses bőrkabátot viselt, miközben hangosan kokettált az egyik félrészeg vendéggel. Erre egy furcsa ötlet szállta meg az elméjét, odalépett a pulthoz, ahonnan aztán elvett egy alkoholtól átitatott szalvétát, majd, amikor a kocsmáros odafordult hozzá, hogy megkérdezze, mit inna, kölcsönkért tőle egy tollat. Az némán szolgálta ki a lányt, aki ezután megfordult, és a falon lógó mosdó felirat felé vette az irányt. Rettenetes állapotok uralkodtak abban a helyiségben; a falakat mindenféle felirattal firkálták tele, egyetemes bűz terjengett a környéken, a WC-kagylók leszaggatva álltak, miközben a higiéniának ott nyoma sem látszódott. Auróra ennek ellenére bevette magát az egyik fülkébe, amelyet még csak bezárni sem lehetett, majd remegő kézzel kezdett írni. Amint végzett, kilépett az előtérbe, mire a falon lógó, törött tükörben meglátta magát. Immár fekete topot viselt fekete miniszoknyával és acélbetétes bakanccsal. Így már jobban hasonlított ahhoz a nőhöz, akit az előbb látott a bárban, ezért a kocsma hangulatához is jobban illhetett. A zsebébe nyúlt, ahonnan előhúzott néhány ismeretlen bankjegyet, amivel a bárpulthoz indult. Úgy érezte, hogy itt az ideje inni valamit, hiszen olyannak tűnt az egész, mintha egy furcsa álomba cseppent volna. Nagy levegőt vett, végül elszánva magát ismét a nyüzsgő tömegben lavírozott a nagydarab, félrészeg emberek között.

Odament a pulthoz, de ahelyett, hogy nyíltan megkérdezte volna, hogy hol van egyáltalán, rendelt egy gin-tonikot. Valami azt súgta neki belülről, hogy nem volt teljesen jó ötlet inni, de eközben úgy érezte, hogy mégis ez kellett ahhoz, hogy kitisztuljanak a gondolatai. Vissza, sajnos, már nem mehetett, hiszen tudta, hogy ott csak katonák várnák őt. Ekkor eszébe jutott Nikki, akiről még mindig nem tudott semmit, így az ijedtségét hirtelen aggodalom váltotta fel. Azt is tudta, hogy senkinek nem beszélhetett arról, hogy milyen új képességei születtek. Bár elfogadni nagyon nehéz volt, legbelül tisztában lett azzal, hogy az eddig ismert élete véglegesen és visszavonhatatlanul megváltozott. Azt viszont nem is sejtette, hogy mit kellene tennie, hogy mihez kezdjen ezután.

A következő pillanatban egy tompa ütés zökkentette ki őt a gondolataiból. Érezte, ahogy egy nagy tenyér megmarkolta a hátsófelét, ahogyan az alkoholbűzös lehelet lecsapódott a tarkóján, miközben annak tulajdonosa a következőket súgta a fülébe:

– Menjünk, keressünk magunknak egy nyugodtabb helyet, cicám! – Auróra majdnem eldobta a poharat, amit a kezében tartott. Majd remegve fordult meg, mire egy nagydarab, kopasz férfit pillantott meg, aki kajánul vigyorgott rá, miközben magabiztosan villogtatta az elöl lévő aranyfogát. Nem ez volt az első eset, hogy Aurórát fel akarták szedni egy bárban, de mégis ez lehetett az első olyan alkalom, amikor ennyire nyíltan közeledtek felé.

– Szerintem összekevertél valakivel. Nem én vagyok az, akit keresel. – A lány visszafordult a pulthoz azt remélve, hogy a férfi ért a szóból, és magára hagyja őt. De sajnos nem így történt. A kopasz megragadta a lány karját, majd tovább próbálkozott nála.

– De, pontosan te vagy az, akit keresek. – Ekkor már úgy szorította őt, hogy Aurórának megfájdult a karja, talán még egy kicsit fel is szisszent. – Gyere, nem fogod megbánni! – A következő pillanatban magával kezdte húzni a rémült lányt, viszont egy mély és egyben meggyőző hang Auróra segítségére sietett.

– Nem hallottad őt? Engedd el! Nem akar veled menni. – A következő másodpercben szinte egyszerre csendesedett el az egész bár. A kopasz férfi mögé felsorakoztak a haverjai mintegy segítségükről biztosítva őt. Egy pillanatra Auróra nem is láthatta, hogy ki lehetett az, aki a közbeszólásával a segítségére sietett. De, amint elengedték őt, oldalra fordította a fejét, így észrevett egy, a bárpultnál ülő férfit. Az farmert viselt, laza inget, barna haja kócos volt, az arca egy részét borosta fedte, így szinte ki sem tűnt a tömegből. A szájában cigaretta égett, a szeme pedig zölden csillogott a füstös helyen. Auróra torkában hatalmas gombóc ült, miközben hallotta a kopasz férfi további szavait.

– Nem a te dolgod! Ne avatkozz bele, ha nem akarsz gondot magadnak! – A bárpultnál ülő férfi bal kezével kivette a cigarettát a szájából, majd elnyomta azt a pulton lévő hamutálban. Auróra látta, ahogy lekászálódott a bárszékről, és kihúzta magát. Alapjában véve magas férfinak tűnt, de mintha, abban a pillanatban, hogy a lány ezt észrevette, elkezdett volna még nőni. A szeme pedig egy csapásra megváltozott; a zöld szín eltűnt belőle, így furcsa, sárgás árnyalatúvá vált. A szeme alatt mintha fekete erek futottak volna végig igencsak állatias külsőt kölcsönözve neki. Miközben megtörtént ez a változás, Auróra hallotta, ahogy a kopasz férfi egyik társa odasúgta annak:

– Hagyd a csajt, menjünk! Nem éri meg, ez Arktos¹! – A férfi viszont eléggé részegnek tűnt ahhoz, hogy ne hallgasson a bölcs tanácsra.

– Leszarom, ki ő. Nem félek tőle.

– Bölcsebb lenne, ha hallgatnál a baráti szóra, haver. Különben még elveszítesz valamit… – csengett a magas férfi hangja, viszont kicsit sem enyhült meg a körülötte lévő környezet.

– Ha ennyire kemény vagy, miért nem harcolsz a ketrecben? – kérdezte a kopasz, miközben lerázta válláról az őt csitító haverja kezét. Látszott, hogy a barátai nem akartak balhét, hiszen valami miatt féltek a magas férfitól.

– Hidd el, hogy senki nem akarná azt – morogta a sárga szemű férfi.

– Gyere, menjünk! – A kopasz egyik haverja hátrahúzta őt, aki nagy káromkodások közepette engedett a többieknek.

– Bölcs döntés. – Amint azok visszavonulót fújtak, a férfi visszatért korábbi külleméhez, odalépett a bárpulthoz, majd a pultoshoz intézte következő szavait:

– Elmegyek pisálni, addig tölts nekem még egy whiskyt!

Aurórát szinte észre sem véve sétált el előtte, hogy a mosdó felé vegye az irányt. A lány ekkor végre levegőhöz jutva körülnézett, majd észrevette, hogy csodálkozó tekintetek kezdték méregetni őt. De aztán a kocsma hamar visszatért szokásos állapotába. Auróra, amint odaért a pultoshoz, odafordult hozzá, és ezt mondta neki:

– Annak az úrnak a whiskyjét én fizetném. – A pultos öblös hangon elnevette magát, majd ennyit fűzött hozzá magyarázatként:

– Nem úr ez, csupán Lloyd. – Miközben kitöltötte a whiskyt, ennyit mondott a még mindig ijedt tekintetű lánynak:

– Ha elfogad egy tanácsot, egy magafajta lánynak nem kellene ilyen helyen kóborolnia. Még túl fiatal, és sok itt a bunkó.

– Ki ez a Lloyd? – érdeklődött a lány a tanácsot szinte meg sem hallva.

– Ő? – kérdezett vissza a pultos hangosan nevetve. – A legbunkóbb mind közül. Ügyet se vessen rá! Jobb, ha elkerüli.

– De mégis, miért? – tudakolta Auróra érdeklődve, mire a pultos felegyenesedett, és látszott rajta, hogy nem fog a kérdésre válaszolni. A lány ugyanis megfordulva látta, hogy a magas férfi éppen visszafelé tartott a mosdóból. Emiatt egy kicsit távolabb húzódott a kitöltött whiskytől, miközben a Lloydnak nevezett fickó elfoglalta a bárszéket, ahol az előbb is ült, majd az ingén lévő mellzsebéhez nyúlt, hogy onnan egy köteg pénzt előhúzva fizesse ki az italért való tartozását. Erre a pultos Auróra felé mutatva mondott neki valamit, amit a lány a zsivaj miatt nem hallhatott. Lloyd egy pillanat erejéig ránézett a lányra, elfordította a tekintetét, majd otthagyva a whiskyjét leszállt a székről, és elhagyta a bárt. Auróra szívébe egy csapásra keserűség költözött. Nem értette, hogy miért nem lehetett elfogadni a meghívását, miért kellett így megalázni őt annak visszautasításával. Egy darabig még a bárpultnál üldögélt, majd úgy döntött, hogy megnézi, mégis milyen helyre keveredett.

Auróra a kijárathoz indult, de, amint kilépett az éjszakába, nem jutott szóhoz. Az éjjel csillagai fent ragyogtak az égen szinte megnagyobbítva a teret, hiszen a semmi közepén találta magát. Csak egy elhagyatott buszmegállótábla állt némán a sötétben. A bár körül motorokat látott és egy poros utat, mely a semmibe vezetett. Ahogy felnézett az égre, azonnal megértette, hogy mi történt vele; egy másik bolygón találta magát, hiszen egy hatalmas, idegen hold szinte beterítette az egész látóteret. Az viszont egészen halványan világított a többi háromhoz képest, amelyek távolibbak és fényesebbek voltak annál, ami szinte az egész eget elfoglalta.

Egy nagyot nyelt, majd megpróbálta kitalálni, hogy a hat közül mégis melyik bolygón lehetett. Gondolataiból halk léptek zökkentették ki, mire rájött, hogy nem volt egyedül. Megfordult, így észrevette, hogy azok a férfiak közeledtek felé kaján vigyorral arcukon, amelyek a bárban próbálták inzultálni őt. A kopaszt legalábbis egyértelműen felismerte.

– Nézzétek, kit sodort elénk az éjszaka! A vöröske az – mondta a kopasz nevetve.

– Most nincs itt az a mutáns, hogy megmentsen téged – szólt egy másik.

Auróra tudta, hogy mit kellene tennie; elő kellene vennie a szalvétát és az elcsent tollat, hogy azokat használva minél hamarabb el tudjon tűnni ebből a szorult helyzetből. De egyszerűen földbe gyökeredzett a lába, és nem bírt a félelemtől mozdulni. Hamarosan a sötét alakok vészesen közeledni kezdtek felé körbevéve őt. Az arcukat szinte nem is láthatta a rémülettől és a sötétségtől. Lesütötte a tekintetét, miközben érezte, hogy ismeretlen kezek nyúltak érte, amelyek olyan helyeken is megérintették őt, amitől kirázta őt a hideg.

– Hagyjatok! – nyögte, de ettől csak még hevesebben közeledtek hozzá. Érezte, ahogy egyik a másiknak lökte őt, miközben röhögtek rajta. – Hagyjatok békén! – kiáltotta a lány ismét, de a remegő hangja miatt kevésbé tudott hatást gyakorolni a hahotázó tömegre, melynek tagjai csak tovább röhögtek rajta, majd ezeket a szavakat mondták neki:

– Na, ez tetszik? Tudjuk, hogy élvezed. Nincs most itt olyan, aki megmenthetne téged. A plüssmackó is elment.

Auróra szinte a csontjaiban érzékelte, ahogy egymás után szakadt le róla a ruha. Tehetetlennek érezte magát, hiszen minél jobban tiltakozott, annál nagyobb lökéseket, ütéseket kapott. Egy felbőszült csordával akadt dolga, amelyre nem hatott a szép szó.

Már-már az ájulás határára került, amikor egy üvöltést hallott előtörni a sötétből. Azt hitte, hogy ez belőle tört ki, de aztán észrevette, hogy még mindig némán tiltakozott a sötétből előnyúló, tapogatódzó kezek ellen. A hang hatására a körülötte lévők megdermedtek. Nem értette, hogy mi történt, még akkor sem jött rá, amikor a pontosan előtte álló ember hasát éles csontkarmok szakították át hátulról. A lány nem bírta már tovább, a földre esett, így szinte csak a szeme sarkából láthatta, ahogy egy magas árnyék az egyik támadóját a másik után tépte szét. Oldalra fordította a fejét, de csak a sárgán villódzó szempárra emlékezett és a sok vérre, ami rá is fröcsögött bőven. Elájulhatott, mert az ezt követő percek kimaradtak az életéből. A következő dolog, amire emlékezett, egy zöld szempár volt, ami fölé hajolt, valamint néhány gyengéd ütés az arcán, amit egy mély hang kísért.

– Hé! Kelj fel! Elmúlt a veszély.

Auróra erre feltápászkodott és körülnézett. Szinte sokkot kapott, amikor megpillantotta a sötétben heverő tetemeket. Egyetlen támadója se maradt egészben, mindent vörös vértócsák borítottak és szétszaggatott emberi maradványok. A következő pillanatban egy gyengéd érintést vett észre az állán, mire azt is tisztán érezte, hogy valaki maga felé fordította az arcát, hogy ezzel ne nézhesse tovább a körülötte lévő pusztítást.

– Jól vagy? – Látta, ahogy a férfi furcsa arckifejezéssel vizslatta őt, miközben ő maga törölte le az arcáról a vért.

– Igen, ez nem az én vérem.

– Akkor jó – mondta szűkszavúan a férfi, majd felállt, hátat fordított neki, és a közelben parkoló autó felé igyekezett. Aurórának eszébe jutott, hogy a szeme sarkából mintha látta volna azt az autót, mielőtt még a férfiak zaklatni kezdték volna őt. Az autó ugyanis sokáig parkolt a kocsma mellett, lámpái világítottak a sötétben, de nem mozdult.

A lány a következő pillanatban felugrott, amitől egy kicsit megszédült. Eközben láthatta, hogy a férfi már eléggé eltávolodott tőle, miközben cigarettára gyújtott.

– Nem hagyhatsz csak így itt a hullákkal!

– Nem? Akkor figyelj! – felelte a férfi, miközben elérte az autót, és készen állt arra, hogy beszálljon oda. Auróra hamar utolérte őt, majd az autó és a férfi közé vetette magát. Fel kellett szegnie a fejét, hogy a segítője szemébe tudjon nézni. Soha nem érezte magát annyira határozottnak, mint akkor.

– Megmentetted az életemet.

– Ez nem jelent semmit. Inkább menj az utamból, és kezdj vele azt, amit akarsz!

– Tudom, hogy ki vagy – próbálta a lány összerakni a férfiról hallott információmorzsákat. Annak teste érezhetően megfeszült erre, majd hitetlen szemekkel a lányra nézett, aki bátortalanul így fűzte tovább a mondandóját:

– Lloydnak hívnak.

– Ezt itt mindenki tudja. Most tűnés az utamból! – próbálta a kezével arrébb sodorni a lányt, hogy be tudjon szállni a kocsiba, de Auróra nem akarta feladni a harcot, így behajolt az ablakon keresztül, és ennyit mondott neki:

– Vagy szólítsalak Arktosnak? – A férfi ledermedt egy pillanatra, aztán Auróra szemébe nézett, és ezzel lezárta a vitát.

– Szart se tudsz rólam – indította el az autót minden bűntudattól menetesen, és hagyta ott a remegő térdű Aurórát.

A lány nem sokat értett a körülötte lévő eseményekből, de azt pontosan tudta, hogy Lloyd, azaz Arktos, olyan erőkkel rendelkezett, amelyeket ép ésszel nem igazán lehetett felérni. Ahogyan azt is tudta, hogy neki is pontosan ilyen ereje lehetett. Így arra is könnyedén rájött, hogy, ahhoz, hogy közelebb kerüljön a saját ereje mibenlétének megismeréséhez, a férfin keresztül vezetett az út. Ezért elővette zsebéből az üres szalvétát, majd írni kezdett rá. Amint látta, hogy eltűnnek onnan a betűk, tudta, hogy sikerült a terve, és ezzel együtt ő maga is eltűnt. A következő pillanatban Lloyd autójának anyósülésén találta magát, aki ijedtében elkapta a kormányt, így majdnem lesodródott az amúgy üres útról.

– Mi a fasz? – kérdezte a vezető ijedtében szinte magától, mire a lány megkapaszkodott az ülés szélében, és ezt mondta neki:

– Válaszokat keresek a kérdéseimre.

– Akkor keresd őket máshol! Miért nem akadsz már le rólam?

– Mert te vagy eddig az egyetlen, akivel találkoztam, és aki olyan erőkkel rendelkezik, mint én.

– Na, ne mondd! – válaszolta Lloyd, amint megállt az út szélén, majd a mellette ülő lányhoz fordult, és ironizálva így folytatta:

– Talán szabadidődben te is szoktál embereket ölni?

– Nem, én csak… – Auróra körbenézett a lepukkant kocsiban, majd egy nagyot sóhajtva kérdezte:

– Hol vagyunk?

– Ezt se tudod? – kérdezte a férfi, mire beleszívott a cigarettájába, és megjegyezte:

– A Hetedik Bolygón, illetve annak egyikén. Hol éltél ezidáig? – Ez utóbbi mindinkább egy költői kérdés volt, mintsem szó szerinti, de a lány mégis válaszolt rá.

– Az Európán, a főváros egyik külkerületében. Akkor még nem tudtam, hogy… mutáns vagyok, mint amilyen te is.

– Senki nem hív bennünket mutánsnak. Ez elég sértő – jegyezte meg a vezető ülésen ülő.

– Akkor kik vagyunk?

– Nincs nevünk. Nevezhetsz minket kívülállóknak, adaptálódottaknak vagy bármi másnak.

– Tehát akkor névtelenek vagyunk – mosolyodott el a lány a gondolatra, mire a férfi vállat vonva így szólt:

– Ahogy tetszik.

– És mégis, hogy jöttek létre a névtelenek?

– Túl sok a kérdés – mélyesztette bele Aurórába zöld tekintetét Lloyd.

– Azt akarod, hogy eltűnjek, nem? Ha válaszolsz a kérdéseimre, akkor megígérem, hogy békén hagylak. Ez fair alkunak tűnik. Én a helyedben elfogadnám, mert hosszú távon nagyon idegesítő tudok lenni – tette hozzá a lány mosolyogva.

– Rövid távon is az vagy – nézett bele a visszapillantó tükrébe a férfi, mire megjegyezte:

– Nem akarok sokáig itt időzni, hiszen a hullák előbb-utóbb szemet szúrnak valakinek.

– Veled megyek – ajánlkozott Auróra.

– De jó lesz nekem! – hördült fel tehetetlenül a férfi, miközben újra visszatért az útra, és a semmi felé vette az irányt. Miután egy percig mindketten néma csöndben ültek az autóban, Lloyd megkérdezte Aurórát:

– Mit akarsz tudni?

– Először is, hogy esetleg van-e nálad valami ennivaló – döbbent rá a lány arra, hogy farkaséhes volt. Lloyd a kesztyűtartóra mutatott, ahonnan Auróra előhalászott egy meggyötört szendvicset, amit halkan majszolni kezdett. Amikor már csillapodott az éhsége, tovább kérdezte a férfit:

– Kik azok a névtelenek? Többen is vannak?

– A névtelenek, ahogy te hívsz minket, a betelepítés során adaptálódtak a környezethez – nézett rá a lányra, de az nem mutatta jelét annak, hogy értené, amiről a férfi beszélt, ezért így vitte tovább a gondolatmenetet:

– Amikor el kellett hagynunk a Földet, egy kapitalista cég irányította a betelepítést. Nagyon egyszerű elveken működött a dolog; létezett hat bolygó, amelyek a leginkább földszerűnek, viszonylag békés és nyugodt bolygóknak számítottak. Ide költöztek azok, akik meg tudták ezt fizetni. Minél többet fizetett az ember, annál nagyobb csomagot kapott cserébe; nyugodt környezetet, szép lakást, autót, iskolát a gyerekeinek… mintha csak a gravitáció mértéke lett volna az egyetlen dolog, ami változott volna az előző életéhez képest.

– És mi történt azokkal, akik nem tudtak fizetni? – kérdezte Auróra remegő ajkakkal.

– Azok, akik kevesebb pénzzel rendelkeztek, más bolygókra költöztek. Azok a bolygók veszélyesnek számítottak tele halálos csapdákkal, vérszomjas lényekkel. Oda nem építettek házakat, az embereknek maguknak kellett boldogulniuk, úgy ahogyan csak tudtak. Ezen bolygók összességét hívjuk a Hetedik Bolygónak. Ezen a bolygón például semmi sincs, az egész egy nagy sivatag, úgyhogy ádáz harcok folynak a vízért. Mindenki magának termeli az élelmet, ahogyan csak tudja. Nem ritka dolog, hogy az itteniek néha kannibalizmusra fanyalodnak. – Auróra gyomra ebben a pillanatban fordult fel, de még épp idejében tudta visszatartani a hányást. Lloyd szinte ügyet sem vetett erre, inkább folytatta a történetet.

– Mint mindig, az evolúció és az élet utat tört magának. Ezeken a bolygókon az emberek elkezdtek adaptálódni a környezetükhöz, megváltoztak, és különböző képességeket fejlesztettek ki maguknak, amelyekkel képesekké váltak aztán megbirkózni a körülöttük lévő veszélyekkel. Így jöttünk létre mi, vagyis a névtelenek csoportja, ahogyan te hívsz bennünket.

– Az Európán miért nem tudnak erről? Úgy értem, hogy én is tanultam ott történelmet, mégsem említette senki, hogy lennének különleges képességekkel bíró személyek.

– Mert az emberek elkezdtek félni tőlünk, ahogy mindentől félnek, amit nem ismernek. Az átlagember nem tud rólunk semmit, mivel a hatalom távol tartja őket az olyanoktól, mint amilyen én vagyok.

– Tehát a Hetedik Bolygó valamelyikén? – kérdezte Auróra, miközben érezte, hogy kezdett összeállni a kép.

– A kétezer év, és a kezdeti, sok bolygóközi utazás miatt nem létezik olyan élhető bolygó, ahol ne lennének névtelenek, ahogy olyan sem létezik, ahol ne lennének vagy lettek volna valaha emberek. Ezek a képességek genetikailag öröklődnek, így valószínű, hogy a te családodban is kellett lennie valakinek, aki erővel bírt. De mégis az emberek vannak többségben, így általában a Hetedik Bolygó egyikére telepítik azokat, akiket elfognak, vagy egy különleges osztag részeivé képzik őket. Ezáltal a feladatuk az lesz, hogy megvédjék az emberiséget a felmerülő veszélyektől.

– A névtelenek nem tesznek ez ellen semmit? – ráncolta Auróra a homlokát.

– Vannak lázadások, de az embereknek megvan a módszere ezek elfojtására.

– Te mióta tudod, hogy képességekkel bírsz? – kérdezte Auróra érdeklődve, mire Lloyd egy nagyot sóhajtott, majd megjegyezte:

– Több mint kétszáz éve.

– Kétszáz? – Auróra azt hitte, hogy nem érti rendesen, amit mondtak neki, de aztán hirtelen megérezte, ahogy a zöld tekintet a szíve mélyéig hatolt. Aztán Lloyd ismét elfordította a tekintetét, hogy az utat nézze.

– A névtelenségnek vannak előnyei és hátrányai is. Sokkal lassabban öregszem, mint az átlagemberek. – Aurórának nem kellett sok ahhoz, hogy elhiggye, amit a férfi mondott neki. Hiszen kinézetre nem lehetett több ötvenöt évesnél, így még egészen fiatalnak tűnt. Lloyd látta, hogy a lány nem talált szavakat, ezt kihasználva megkérdezte tőle:

– Te mióta tudod, hogy… más vagy, mint a többiek?

– Egy napja – sóhajtotta a lány. De aztán elkapta Lloyd furcsa tekintetét, így megkérdezte tőle:

– Miért?

– Mert általában ez hamarabb ki szokott derülni.

– Előtte minden normálisnak tűnt, úgy éltem, mint bárki más, amíg élt a nagynéném… – Auróra fejében kezdett valami összeállni, de helyette Lloyd mondta ki az igazságot.

– Ezek szerint a nénikéd blokkoló volt. Ez elég ritka képesség.

– Hogy mi?

– Olyan, aki képes blokkolni a körülötte lévő, más névtelenek erejét. Ha a közelében élsz, akkor nem mutatkoznak a különleges képességeid.

– Ezek szerint nem az agyvérzés miatt lehetett… – mondta mintegy magának Auróra. Észrevette Lloyd értetlen tekintetét, mire megköszörülte a torkát, és ennyit tett hozzá:

– Azt mondta, mielőtt meghalt, hogy azért tette, hogy megvédjen…

– Mégis, mitől? – kérdezte értetlen vigyorral az arcán a férfi. – Nem te vagy az egyetlen, aki tud teleportálni. Ez az egyik legnépszerűbb képesség.

– Valójában bármi, amit leírok, valósággá válik. – Ahogy ezt kimondta, Lloyd rálépett a fékre, így Auróra majdnem lefejelte az előtte magasodó kesztyűtartó szélét. Nem értette, hogy mi történt, ami fékezésre kényszerítette útitársát.

– Kifelé a kocsimból!

– De… – a lány alig talált szavakat.

– Kifelé! – ismételte meg a férfi, miközben áthajolt az anyósülés fölött, hosszú, izmos karját kinyújtva kinyitotta az ajtót, hogy ezzel minél hamarabb kiszállítsa maga mellől a lányt.

– Mi ütött beléd?

– Szállj ki a kocsimból! Hidd el, nem akarod, hogy én szállítsalak ki téged!

– Jól van! – Auróra már-már azon volt, hogy kiszáll, miközben semmit nem értett a férfi hirtelen dühéből.

– Felejts el engem! Nem akarok balhét.

– De legalább annyit elárulhatnál, hogy miért ilyen sürgős kitessékelned engem a kocsiból. – A lány nem akarta annyiban hagyni a dolgot.

– Az emberek képesek az erőd alapján lokalizálni téged. Hamarosan eljönnek érted, így mást nem tehetsz, mint hogy leülsz ide, és megvárod őket. Ne állj ellent! Ez az én tanácsom. – Ezzel megragadta a kocsiajtót és magára csapta azt, majd rálépett a gázra, és elhajtott.

Auróra sokáig nézte, ahogy a férfi autója egyre távolodott a felkelő napsütésben. Akár egy ékszerdoboz, úgy csillogtak rajta a napsugarak. A fejében lévő, főbb kérdések immár megválaszolásra kerültek, de helyettük egy nagyobb kérdés kezdte őt foglalkozni, méghozzá az, hogy ezek után mégis mihez kezdjen, mit csináljon az idejével. Már-már azon kapta magát, hogy megfogadja Lloyd tanácsát, és valóban leül az út szélére, hogy aztán megvárja, hogy valaki érte jöjjön. De mégsem akart ennyire könnyen beletörődni a sorsába.

Újra az autó után nézett, mire észrevette, hogy az nem mozdult, csak némán állt a felkelő nap fényében. Nem tudta mire vélni ezt, így a fáradtságtól szinte tántorogva indult el az autó felé. Nem kapkodta el a dolgot. Amikor odaért, látta, hogy Lloyd izgatottan dobolt a kormányon, majd felé fordult, hogy megvárja, hogy a lány megkérdezze tőle:

– Miért gondoltad meg magad?

– Ne kérdezgesd az okát, inkább örülj neki, hogy visszajöttem érted!

– Nem jöttél, inkább hagytál gyalogolni! – fonta karba a kezeit a lány. Auróra azon volt, hogy beüljön az autóba, de, amint a kilincshez ért, Lloyd gázt adott, és egy kicsit előrébb gurult. Látszólag szórakoztatta őt Auróra arra tett, kétségbeesett próbálkozása, hogy bejusson az autóba. Amikor megunta ezt a játékot, felszólította őt:

– Szállj be! – Amint becsapódott az anyósülés felőli ajtó, a férfi újra beindította a motort, miközben így folytatta:

– El fognak jönni érted. Lehet, hogy először embereket küldenek, de az is lehet, hogy egy névtelenekből álló csapat fog megkeresni téged.

– Miért tennének ilyet?

– Mert ezt a parancsot kapják. Az emberek előszeretettel képezik katonává a névteleneket, hogy aztán más névtelenekre vadásszanak velük, vagy rendet tegyenek bizonyos környékeken.

– Honnan tudsz te erről ennyit?

– Onnan, hogy én is ezt csináltam – felelte Lloyd hidegen. – Egykor én is katona voltam, és élveztem, ha mások szenvedtek miattam. – Auróra az ajkába harapott, hogy elfojtson magában egy önkéntelen szisszenést. – Az olyan erők, mint amilyen neked is van, igencsak ritkák és értékesek. Sokat fizettek volna érte.

– Zsoldos voltál? – A lány szájából szinte önkéntelenül buggyant ki ez a kérdés, mire a férfi bólintott egyet, és mintha egy pillanatig az emlékeibe mélyedt volna, elmélázott. Aztán mégis felemelte a fejét, hogy egy sóhajjal folytassa:

– Ez már régi történet.

– Ezek szerint nem kell attól félnem, hogy átadsz nekik?! – mondta félig kérdezve ezt a lány, mire Lloyd megrázta a fejét, majd Auróra felé fordította zöld tekintetét.

– Viszont így is nagy bajban vagy.

– Mit tennének velem, ha elkapnának?

– Ez attól függ, hogy ki kapna el. Vannak olyanok, akik élve felboncolnának és kivennék az agyadat, mások fegyvert készítenének a képességeidből, megint mások fogva tartanának téged a halálod napjáig.

– Nem is tudom, hogy melyik megoldás a legszimpatikusabb – csattant fel a lány némi szarkazmussal hangjában.

– Vannak, akik segítenének neked.

– Mint te? – kérdezte Auróra Lloyd egészen helyes arcvonásait fürkészve.

– Rám ne számíts! Épp azért élek ezen a koszfészek bolygón, hogy távol tartsam magam a bajoktól, mint amit épp te készülsz hozni a nyakamra.

– Akarod, hogy lelépjek?

– Ha elmész, meghalsz – merült el Lloyd a saját gondolataiban, miközben egy düledező ház bejáratához kanyarodtak be. – Nem, itt maradhatsz egy éjszakára, aztán továbbállsz. Útbaigazítalak azzal kapcsolatban, hogy merre találsz majd barátokat, akik segíteni tudnak neked.

– Te nem jössz velem? – kérdezte a lány elcsukló hangon, mire Lloyd ismét felé fordította zöld tekintetét, majd megrázta a fejét.

– Én már eleget harcoltam, kölyök. – A következő pillanatban kiszállt a kocsiból, mire követte őt Auróra is, aki aztán a tekintetét a roskadozó házra vetette. – Mint már mondtam, itt éjszakázhatsz.

– Ez a te házad? – kérdezte a lány döbbent hanglejtéssel, mire Lloyd a ház felé lépett, aztán megjegyezte:

– Hidd el, ha tudtam volna, hogy vendégem lesz, akkor se takarítottam volna ki.

Auróra egy furcsa mosolyt látott a férfi arcán átsuhanni, mire mindketten az épület felé indultak. A háznak hiányzott az egyik oldala, belül pedig tele volt törmelékkel, beszakadt gerendákkal és egy lépcsősorral, amely nem vezetett sehova. Lloyd röviden megjegyezte:

– A felső szinttel történt egy kis baleset, így csak az alsó használható. – Auróra pillantása a falakra vándorolt, amelyeket végestelen-végig karmolásnyomok szántottak. A következő pillantása pedig ismét Lloydra vetődött, jobban mondva a kezére, ami abban a pillanatban egy normális férfikéznek tűnt. Az észrevette a lány pillantását, majd zsebre dugta a kezeit, és így fűzte tovább a mondandóját:

– Egyetlen éjszaka, nem több.

– Köszönöm – bólintott egyet a lány, aztán illendőnek érezte, hogy bemutatkozzék –, egyébként Auróra vagyok.

– Pont leszarom – vont vállat a férfi, majd hátat fordított neki, és az egyik kicsavarodott ajtajú szoba felé vette az irányt, miközben oda se fordulva Aurórához ennyit tett még hozzá a beszélgetésükhöz:

– Ahol helyet találsz, oda nyugodtan letelepedhetsz.

Amint a férfi belépett a helyiségbe, és üggyel-bajjal magára zárta a szoba ajtaját, Auróra a másik szoba felé vette az irányt, hogy aztán meglássa a hatalmas rumlit, ami ott várt rá. Egyetlenegy bútor sem maradt ott épen, kényszerű választása így egy szétszakadt szófára esett. Annak másik felét hamar megtalálta, majd összetolta a tőle elszakított fejrésszel. Így végül az egy elfogadható ágynak bizonyult éjszakára. Mégis elég nehezen jött álom a lány szemére. Kavarogtak a gondolatai, és sok olyan gondolata támadt, amelyek közül szinte mind vendéglátójához vezetett. Aznap többször felriadt, mert álmában egy sötét, medveszerű lény épp az ő vérére szomjazott. Egyszer aztán egy zakatoló hangra ébredt, ami nem a házon belülről, mindinkább azon kívülről érkezett, mintha csak az égből jött volna. Tudta, hogy megtalálták őt.

4. fejezet

A túlélésért mindent

Aurórának az álmosságtól még kóválygott a feje, amikor a furcsa gépzaj felriasztotta őt, és erre minden tisztává vált. Érezte a torkában dobogni a saját szívét, ismét elfogta őt a bénító pánik, de aztán hirtelen meghallott egy mély hangot a sötétségből előtörni.

– Bármi is történjék, ne használd az erőd! – A lány odafordította a fejét, de csak egy éjszínű alakot látott, akinek a körvonalai alig váltak ki a szobát borító sötétségből. Egyedül a már-már ismerős, zöld szempár magabiztos villogása késztette a lány szívét lassabb tempóra.

– Tessék? – kérdezett vissza Auróra, de Lloyd tudomást se vett róla. Ehelyett lazán meghúzta a kezében lévő, alkohollal teli üveget, és kilépett a házból. Auróra szívverése ismét felgyorsult. Nem tudta, hogy mi történik körülötte, viszont akkorra már megmerevedett végtagjai újra életre keltek. Megmozdult, majd a bezsaluzott ablakoz indult. A zsalu résein keresztül átszűrődött a forró nap fénye, így eltartott egy darabig, amíg sikerült kivennie a kint zajló eseményekből bármit is.

Lloyd ügyet se vetve a lányra sétált ki a házból bal kezében továbbra is az alkoholos üveget tartva. Már rég tudta, hogy mire számíthatott odakint, ezért nem érte őt meglepetésként, amikor egy fegyveres osztag vette körül a házát puskáikat egyenesen az ő mellkasának szegezve. A feje felett eközben tüzelésre kész harci helikopterek köröztek. Amint ezt Auróra is konstatálta, megfagyott ereiben a vér, és ösztönösen a zsebében lévő, gyűrött szalvétát kereste. Hirtelen a következő szavak hallatszottak egy hangosbeszélőből:

– Emelje magasra a kezét, és ne mozduljon!

– Ugyan már, fiúk! – felelte erre Lloyd, miközben feltartotta a kezét baljában még mindig az alkoholos üveggel. – Törvénytisztelő állampolgár vagyok. Nem akarok balhét.

– Adja át a lányt! – Jött a következő utasítás, mire Auróra visszafojtotta lélegzetét, és legszívesebben eltűnt volna a föld színéről. – Tudjuk, hogy magánál van. Ha átadja, békében elmegyünk innét. – Auróra tudta, hogy ez lehetett az a perc, amire Lloyd várt, amióta csak megismerkedtek. A szíve mélyén megértette volna, ha a férfi gondolkodás nélkül átadja őt a katonáknak. Legnagyobb döbbenetére azonban észrevette, hogy az újdonsült útitársa hezitált, majd egy másodpercnyi gondolkozás után alig hallhatóan elkáromkodta magát, leeresztette a kezét és mély hangján folytatta:

– Húzzanak a picsába, amíg még szépen kérem magukat! – Auróra nagyot nyelt, de a megkönnyebbülés helyett ismét a dermedtség érzése szállta meg a testét. Amint látta, hogy a fegyveresek ismét ráemelték a puskáikat a férfire, tudta, hogy tennie kellett valamit. A következő pillanatban azt is észrevette, hogy Lloyd teste megnyúlt, a kezei megnőttek, ujjait vastag szőr fedte, körmei hosszú, éles karmokká váltak, és ezzel készen állt arra, hogy gondolkodás nélkül lecsapjon a katonákra. A lány egy pillanatra a körülöttük lévő emberek életéért kezdett aggódni, de aztán rájött arra, hogy ez a helyzet merőben különbözött a bár előtt történtektől. Ezek harcedzett katonáknak tűntek élesített fegyverekkel, nem pedig kocsmatöltelékeknek. Ezek készen álltak a tűzparancs követésére.

A következő események szinte pillanatok alatt zajlottak le. Lloyd egy nagy ugrással az elöl lévő katonához került, hosszú karmait belemélyesztette annak nyakába, majd vérben forgó, sárga szemekkel kezdte keresni következő áldozatát. Akkorra már elsültek az első fegyverek, felhangzottak az első lövések, amik üresen visszhangzottak a vöröslő égbolton.

Auróra magába fojtott egy sikolyt, amint látta, hogy az egyedüli ember, aki elválasztotta őt a katonák áradatától, szinte meg sem rezdült a lövés hatására. Ehelyett karmaival még két embert tépett szét. Gyorsan mozgott, de nem lehetett elég gyors ahhoz, hogy elkerülje az őt érő lövedékáradatot. A földre hanyatlott, miközben a lány tisztán látta a hajnal fényében megcsillanó tömérdek vért, ami vörösre festette a férfi körül lévő, homokos talajt.

Auróra tudta, hogy nem ülhetett ott tétlenül, valamit tennie kellett. Így felegyenesedett, majd remegő kézzel a szalvétáért és a tolláért nyúlt. Ekkorra már el is felejtette Lloyd legutóbb felé intézett szavait, melyek szerint kerülnie kellene a képességei használatát. Ezzel a következő szavakat írta le a papírra:

„Auróra Lloyddal együtt hazatért.”

A lány látta a tintát eltűnni a gyűrött szalvétáról, majd ismét hatalmába kerítette őt a kínzó érzés, mintha csak szét akarna szakadni a feje. Talán fel is kiáltott fájdalmában, majd, amikor megszűnt az érzés, összeszűkült körülötte a világ, és elnyelte őt a sötétség.

Amikor Auróra újra magához tért, meleg vért érzett végigcsorogni az arcán. Nem tudta, hogy az a saját vagy másnak a vére volt-e. Ez a gondolat viszont eszébe juttatta Lloydot, ezzel felnyögött, és a hátára fordult. Egy erdőben találta magát; körülötte hűvös szellő töltötte be a levegőt, magas fák álltak őrt fölötte, melyek közül akadtak örökzöldek, mások meg már az ősz színeibe burkolództak.

Auróra hangos nyögést és káromkodást hallott a közeléből szólni, így oldalra fordította a fejét, és megpillantotta az éppen visszaalakulóban lévő Lloydot, aki fájdalmában féltérdre ereszkedve nyögött, majd végül két lábra állt és kihúzta magát. Auróra azonnal felpattant a földről, majd a férfihez sietett, aki fájdalom-szaggatta, zöld tekintetét egyenesen rávetette. A lány tisztán érezte, hogy abban a szempárban több kín ült, mint amit ő maga valaha tapasztalhatott.

– Hová hoztál engem? – nyögte a férfi.

– Megsérültél. El kell látnunk a sebeidet.

– Mi vagy te, valami orvos? – tette fel a kérdést ironizálva.

– Nem, de voltam elsősegély-tanfolyamon. Vedd le az inged!

– Hidd el, kár a gőzért! – mondta erre Lloyd egy fának támaszkodva, de a lány nem tágított.

– Segíteni szeretnék.

– Akkor keress magadnak mást, mert én jól vagyok – törölte meg izzadt homlokát az ingujjával.

– Látni akarom a sérüléseidet. – Lloyd kezdte feladni, hiszen érezte, hogy a lány nem fogja egykönnyen annyiban hagyni a dolgot. Halk káromkodások közepette gombolta ki az ingét, majd a földre dobta azt, és felhúzta az alatta lévő atlétát. Auróra alig hitt a szemének, ami ezúttal nem a férfi izmos felsőtestének lehetett köszönhető, hanem az azt borító sebeknek. Lloyd teste egy merő vér volt, tisztán látszottak rajta a golyó ütötte sebek. Ahogyan az is látszódott, hogy valami furcsaság történt a sebekkel. Azokat mintha időközben barna szőr kezdte volna benőni. A szőr beletelepedett a véres, gennyes részekbe, majd, amint Lloyd megérintette az egyik szőrössé vált részt, az egy csapásra kihullott, és alatta nyoma sem maradt már a sérülésnek. Ehelyett olyanná vált a bőre, mint amilyen újkorában volt. Amint meglátta a lány csodálkozását, ennyit tett hozzá egy unott mozdulattal visszahúzva magára az atlétát:

– Nyugi, kölyök, a bennem lévő fenevad nem enged engem megdögleni. Úgyhogy, ha legközelebb félmeztelenül akarsz látni, akkor inkább találj ki más indokot rá!

– Én nem is… – Auróra érezte, hogy az arcába vér tolult bronzos bőrét még vörösebbé téve. De Lloyd belé fojtva az ellenkezést ellépett előle, felkapta a földről az ingét, majd állatok módjára beleszimatolt a levegőbe. Végül zöld szemeit villogtatva a lány felé fordult.

– Mi a szart keresünk mi az Európán?

– Valamit tennem kellett, és ez volt az egyetlen, ami az eszembe jutott – jelentette ki Auróra egy lépéssel közelebb húzódva hozzá.

– Megmondtam, hogy ne használd az erődet! – kezdett kikelni magából Lloyd. Ezt bizonyítva mintha megnyúlt volna a teste.

– Mit tehettem volna? – emelte fel a hangját Auróra is egyre sértődöttebben. – Azt hittem, haldokolsz. Én csak menteni akartam magunkat. Bocsánat, hogy nem egy számodra kedvesebb bolygóra hoztalak.

– A katonák el fognak érted jönni. Olyan műszereik vannak, amelyek képesek detektálni az erőtérben lévő olyan nagy kilengéseket, mint amilyen a te képességeid által létrehozott anomáliák lehetnek. Már tudják, hogy itt vagy.

– Akkor elmegyünk máshová – vont vállat a lány, mintha annyira egyszerű dolog lenne egyik bolygóról másikra utazni. Így is halálos fáradtságot érzett magán, ezt észlelve Lloyd rámutatott az arcára, és megjegyezte:

– Abba belehalnál. Máris ki vagy merülve. – A lány ezzel letörölte az orrából szivárgó vért, mintha ezzel képes lett volna változtatni a férfi hozzáállásán. Lloyd csak rázta a fejét, miközben így vitte tovább a beszélgetést:

– A vezetőség keze az összes lakott bolygóra elér. Bárhol is vagy, katonákat fognak érted küldeni. Egyetlen megoldás, ha nem használod a képességeidet.

– És mi a helyzet veled? Azt senki nem tudja detektálni, ha medvévé változol? – akadt ki a lány teljesen.

– Előtted még nem változtam medvévé. Másrészről pedig az én képességem már senkit nem érdekel – vont vállat a férfi, miközben körülnézett, sóhajtott egy nagyot, végül közelebb lépett a lányhoz, így ezt mondta neki:

– Elviszlek arra a helyre, amiről már beszéltem neked, és ahol talán biztonságban lehetsz. De ehhez le kell fektetnünk néhány alapszabályt.

– Nagyszerű! – sóhajtotta Auróra némi gúnnyal a hangjában, mire Lloyd kihúzta magát, és megjegyezte:

– Ha jobban szeretnéd, egyedül is mehetsz.

– Mik a szabályok? – húzta oldalra az ajkait a lány, miközben karba font kézzel állt, és hallgatta Lloyd további szavait.

– Az első és egyben legfontosabb szabály, hogy nem használod a képességeidet. Ezt semmilyen körülmények között nem szabad megszegned, még akkor sem, ha engem éppen lefejezni készülnek.

– Attól meghalnál? – fordult felé érdeklődve a lány.

– Ne reménykedj! – sóhajtotta Lloyd. – Amúgy meg nem tudom, mert még soha nem próbáltam.

– Mi a második szabály? – kérdezte a lány a lefejezés ötletétől megborzongva.

– Hogy követed az utasításaimat. Ha azt mondom, hogy bújj el, akkor elbújsz. Ha azt mondom, hogy szaladj, akkor elszaladsz. És persze mindezt vita nélkül teszed.

– Van még valami? – kérdezte Auróra nem enyhítve az ellenszenvet tükröző testtartásán.

– Ha elértük a célunkat, akkor leakadsz rólam. Elválunk egymástól, így olyanok leszünk, mint két idegen, és ennyi.

– Már alig várom – mélyesztette barna szemeit Lloyd arcába, aki ettől felsóhajtott, majd így szólt:

– Ezek a fő szabályok. Az elsődleges dolgunk az lesz, hogy találjunk egy használható közlekedési eszközt, némi élelmet, vizet és tiszta ruhát, na meg térkép se ártana, mert gőzöm sincs arról, hogy hol vagyunk pontosan.

Auróra ezzel nem vitatkozhatott, hamarosan útnak indultak, de az acélbetétes bakancs korántsem lehetett kellemes viselet számára az erdőben.

Az éjszaka leszálltával elkezdett bosszantóan lehűlni a levegő, így a miniszoknya és fekete top sem segített rajta. Ez addig fel sem tűnt neki, amíg az erdőben gyalogoltak, viszont egy idő után elkerülhetetlennek tűnt, hogy tábort verjenek. Lloyd nem lehetett elégedett az aznap megtett úttal. Ő persze otthonosan és gyorsan haladt a fák között, ezzel szemben a lány le-lemaradozott, és minél fáradtabb lett, annál inkább lassult. Végül a férfi kénytelen volt feladni, így, amire besötétedett, tábort vertek. Auróra alig várta már, hogy tüzet rakjanak, és egy kicsit átmelegedjenek, de a férfinek ki kellett őt ábrándítania.

– A tüzet távolról is észreveszik. Olyanok is idetévedhetnek, akikkel nem biztos, hogy találkozni akarunk.

– De hiszen nagyon hideg lesz éjszakára – próbálta meggyőzni őt a lány.

– Gondolj a második szabályra! Ne vitatkozz Lloyddal! – Auróra ezen szavai miatt olyan szemeket meresztett a férfira, amelyekkel akár ölni is lehetett volna. De az útitársát ez láthatóan kevésbé érdekelte, ehelyett letelepedett a friss, zöld fűbe, a feje alá tette a kezeit, és ezzel készen állt a szundításra.

Auróra magában dünnyögött még egy kicsit, majd ő is megpróbált elhelyezkedni. Viszont amellett, hogy kényelmetlennek bizonyult az erdő talaja, iszonyúan hidegnek is érződött a föld. Egy fának döntötte a hátát, átkarolta a felsőtestét, és megpróbált elszundítani. Csakhogy a gyökerek feltörték a hátsófelét, a körülötte lévő hangok pedig annyira szokatlanoknak tűntek, hogy minden neszre felijedt. Hirtelen egy kósza ötlettől tartva a következő szaladt ki a száján:

– Nem kellene őrt állnunk?

– Nyugi, kilométerekről meghallom, ha közeledik valaki. Próbálj aludni!

Ez nagyon nehéznek bizonyult, mivel Auróra nem volt hozzászokva a nomád körülményekhez. Egy darabig a bogarak idegesítették őt, mivel mindig úgy érezte, hogy mászik rajta valami. Ettől a gondolattól persze megpróbált megszabadulni, majd a hideg csapott le rá úgy, hogy az szinte rázni kezdte a testét, annyira vacogott tőle. Már-már szinte félálomba merült, amikor furcsa érzése támadt. A hideg egyszerre enyhülni látszott, így a teste felhagyott a reszketéssel. Felnézett, és érezte, ahogy egy lenge anyag csavarodott köré. Lloyd ráterítette az ingét, így Auróra kizökkent ettől az álmából, felnézett a férfire, de csak egy sötét alakot látott, amelyet az erdő fái és a tiszta égen lévő néhány halvány csillag koronázott.

– Nem tudtam aludni tőled, annyira vacogtál.

A lánynak arra sem maradt ereje, hogy megköszönje az inget, ehelyett becsukta a szemét, és mély álomba merült. Sokkal nem lett melegebb az erdő, viszont sokat számított, hogy akadt valami, amibe bele tudott takaródzni.

Másnap reggel Auróra a saját korgó gyomrának hangjára ébredt. Nem tudta visszaidézni magában, hogy mikor evett utoljára. Előtte nem érzett nagy éhséget, hiszen akadtak más dolgok, amelyek lefoglalták őt. De aztán abban a pillanatban elkezdett az üres hasától gyötrődni. Feltápászkodott, majd észrevette, hogy Lloyd nem tartózkodott a rögtönzött táborukban. Már-már elfogta őt az aggodalom, amikor a férfi néhány madártojással a kezében tért vissza hozzá. A lány a homlokát ráncolva kérdezte tőle:

– Azt hittem, nem gyújtunk tüzet.

– Nem is gyújtunk – felelte a férfi, mire ezt bizonyítva feltörte az egyik tojást, és a tartalmát úgy, ahogy az volt, kiszívta belőle, végül eldobta a héjat. Az útitársát a látványtól a hányinger kezdte környékezni. Akkor sem lett jobb a helyzet, amikor a férfi feléje nyújtotta az egyik tojást mintegy arra biztatva őt, hogy ő is tegyen úgy, ahogyan ő tett az előbb. Auróra megrázta a fejét, miközben az ajkába harapott, és ennyit mondott:

– Köszönöm, de nem vagyok éhes.

– Te tudod – vont vállat Lloyd. – A tojás tápláló, energiát ad.

– Tudom, de tényleg nem vagyok éhes. – Ezt meghazudtolva Aurórának megkordult a gyomra. Innentől kezdve Lloyd semmivel nem tudta őt rávenni arra, hogy egyáltalán kipróbálja a nyers tojásreggelit.

Aznap hosszan folytatódott az útjuk, míg végül egy autópálya mellett kötöttek ki. Az autópályát hosszan kísérte végig az erdőség, egyedüli reményük így egy közeli pihenő lehetett. Az pedig lassan ott realizálódott a szemük előtt. A lány majdnem elájult, amikor megérezte a friss palacsintaillatot és a kávé szagát. Elég furcsa látványt nyújthattak ott kettesben, viszont ez abban a pillanatban egy cseppet sem érdekelte őt. Akkor másra se vágyott, csak egy falatra a friss palacsintából. Megtelt a szája nyállal, szinte már azon volt, hogy berohan oda és rendel magának ételt, amikor rájött a következőkre:

– Nincs pénzünk. Mégis, hogy fogunk ételt, autót és ruhát szerezni?

– Ezen ne aggódj! Bízd rám! – felelte Lloyd lazán, majd az étterem felé vette az irányt. Auróra bizonytalanul követte őt, miközben észrevette a többi épületet is, melyek az étterem környékén magasodtak. Akadt ott minden, amire szükségük lehetett; benzinkút, autóbérlési lehetőség, bolt, mosdó, stb. Amikor beléptek a helyre, a férfi odafordult hozzá.

– Ülj le, én mindjárt jövök!

– De… – kezdett vitatkozni vele Auróra, mire Lloyd, amint ránézett, elfojtotta annak szavait. Auróra körülnézett a helyen, így meglátta a sok békésen tízóraizó, ártatlan embert, amitől egy sötét gondolat futott végig az agyán. Mintha csak a férfi ki tudta volna olvasni elméjéből a gondolatait, megrázta a fejét, és ennyit mondott neki:

– Nyugi kölyök, nem ölök meg senkit! – Auróra egy kissé megnyugodott az ígérettől, mire sóhajtott egyet, és keresett maguknak egy ablak melletti, kétszemélyes asztalt. Utálta, ha Lloyd kölyöknek hívta őt, de addig még soha nem jutott el, hogy a megszólítással kapcsolatban javaslatokat tegyen neki. Ehelyett szinte már csorgó nyállal várt a palacsintájára. Arra viszont valóban várnia kellett egy darabig, mivel Lloyd odatelepedett a pulthoz, ahol aztán szemtelen flörtölésbe kezdett a fiatal pultoslánnyal. Eleinte az csak fülig pirulva mosolygott a férfi szavaitól, aztán csillogó szemekkel beszélgetésbe kezdett vele. Lloyd leadta a rendelésüket, viszont Auróra még mindig nem tudta, hogy miként fogják rendezni a számlát. Amikor erre sor került volna, Lloyd úgy tett, mintha a pénztárcáját kereste volna, majd egy kisfiús mosollyal arcán ennyit mondott a nőnek:

– Nos, sajnos a pénztárcámat a kocsiban hagytam. Mindjárt visszajövök.

– Ugyan! – mosolygott rá kihívóan a szőke pultoslány.

– Hagyja csak! A ház vendége, uram.

– Nagyon köszönöm, Tiffany – mosolygott Lloyd is ártatlanul a lányra. – Mikor végez ma?

– Hatkor – harapott rá a csalira a pincérnő.

– Csak mert lehet, hogy akkorra visszanézek magához.

– Várni fogom – mosolygott tovább kihívó tekintettel a lány, miközben tágra nyílt pupillákkal nézte végig, ahogy Lloyd megfogta a tálcákat, majd magabiztosan a karba font kézzel ülő Aurórához sétált.

– Gusztustalan vagy! – csóválta a fejét a lány, miközben még mindig nem hitt a szemének.

– Szereztem kaját, és ez a lényeg, nem? – felelte a férfi, miközben letette a lány elé a tálcát, amelyen púpozva, gőzölögve áfonyás palacsinta állt. Auróra legszívesebben rávetette volna magát az ételre, de nagyon bosszantotta őt Lloyd viselkedése, így fejét felszegve ennyit felelt neki:

– Nem vagyok éhes.

– Te tudod – vont vállat a férfi, majd enni kezdte a saját adag palacsintáját. Auróra majd’ meghalt egy falatért, de próbálta elfordított fejjel tűrni az orrába szökő, édes illatot.

– Szegény lány! Nem is értem, hogy tudott hinni egy olyan alaknak, mint amilyen te vagy.

– Sokaknál beválik. – Lloyd egy nagy adag palacsintát nyelve felelte ezt a lánynak, mit sem kertelve.

– Hát nálam biztosan nem! Szerintem kegyetlen és szánalmas dolog volt, ahogy szegénnyel bántál.

– Mindenkinek megvan a joga a saját véleményhez. Most egyél! Megdolgoztam érte. Sajnálnám, ha kárba veszne.

Auróra nem tudott már tovább ellenállni a palacsintának. Próbált úgy tenni, mintha egyáltalán nem érdekelné őt az étel, de aztán habzsolva kezdte magába lapátolni a falatokat. Hamar tele is lett vele, így legszívesebben lefeküdt volna aludni egy kicsit, annyira elálmosodott tőle. Mégsem maradhattak azon a helyen. Amint elhagyták az éttermet, Auróra fejébe szöget ütött egy gondolat.

– Hogy fogunk ruhát és kocsit szerezni pénz nélkül?

– Azt is megoldjuk majd, mint ahogy a kaját is megoldottuk – felelte Lloyd, de, amint beléptek a közeli boltba, hogy ruhát szerezzenek, Auróra egy mosollyal arcán mutatott rá a pultnál álló srácra, így némi rosszindulattal kérdezte Lloydot:

– Ezt mégis, hogyan akarod megoldani?

– Bízd ide! – fordult már kevésbé magabiztosan a lányhoz. Miután végigmérte őt, egy határozott mozdulattal kettétépte rajta az amúgy is szaggatott pólóját. Aurórának még csak esélye sem lehetett a tiltakozásra, ehelyett összefogta magán a póló darabjait, hogy ezzel eltakarja a melltartóját. Lloyd ezek után odalépett a pénztáros fiúhoz, majd jól neveltebb modorát elővéve megszólalt:

– Egy kis baleset érte az unokahúgomat. Esetleg tudna nekünk segíteni?

A kasszás tekintete a lányra vándorolt, majd bólintott egyet, és odakísérte őket a kiállított ruhákhoz, végül a lány méretében kezdett közöttük keresgélni. Amint kiválasztottak egy kényelmes farmert és egy pólót, Auróra fel is próbálta azokat, majd a legvégén tornacipővel egészült ki a szett. Amikor a fizetésre került volna a sor, Lloyd ismét el akarta játszani a trükköt, hogy a kocsiban maradt a pénztárca, de a pénztáros csak az árat ismételgette. A végén már-már a rendőrséggel fenyegetőzött, mire Lloyd begurult, megragadta a torkánál fogva, és a magasba emelte őt. Az persze köpni-nyelni nem tudott ettől, jól látszott az ijedtség a szemében, de még, mielőtt elharapódzott volna a dolog, Auróra közbelépett.

– Kérlek, tedd le őt! – Lloyd eleinte nem akart hallgatni az intő szóra, végül lerakta a kasszást, aki azon volt, hogy hívja a rendőrséget. Erre Auróra közelebb lépett hozzá, és a fülébe súgott valamit. Ennek olyan hatása lett, hogy a pénztáros kihúzta magát, és így szólt:

– Elnézést kérek. Kérem, bocsássanak meg nekem! – Ezzel a férfi néhány ruhát ajándékozott Lloydnak, majd kikísérte vásárlóit, hogy ne sípoljanak be a kapuk, amint azok a lopott árukkal elhagyták a boltot. Miközben a közeli benzinkút felé sétáltak, Lloyd a homlokát ráncolva kérdezte Aurórától:

– Mit mondtál neki?

– Azt, hogy veterán katona vagy, aki a hazát ért szolgálat során megsérült, ezért nem vagy teljesen beszámítható.

– Egész ügyesen hazudsz – ismerte el a férfi, miközben odaértek a benzinkúthoz, majd odafordult Aurórához, és megkérdezte tőle:

– Melyik autó tetszik? – mutatott az épp őrizetlenül hagyott járművekre.

– Nem fogunk autót lopni! – ellenkezett a lány.

– Ez után a nap után már nem mindegy? – vont vállat Lloyd. – Ha te nem választasz, választok én!

– Nem, én ebbe nem megyek bele! Ezek az emberek sokat dolgoztak azért, hogy autójuk legyen. Nem mehetünk csak úgy oda, és lophatjuk el tőlük a munkájuk gyümölcsét.

– Inkább gyalogolnál? – fordult oda hozzá felvont szemöldökkel Lloyd. Auróra sokáig hezitált, hiszen tényleg nem akart bűnözővé válni. Viszont azt is tudta, hogy hamarosan megtalálják őket a katonák, így, minél többet időznek egyhelyben, annál valószínűbb, hogy észreveszik őket. Nem tudta, hogy mit tegyen, Lloyd pedig készen állt arra, hogy kihasználja a gyengeségét. Egyszerűen odasétált hozzá ezzel túlságosan közel kerülve a lányhoz, aki ettől hátrált egy lépést. Eközben érezni kezdte a vért megállíthatatlanul feltódulni a fejébe. Egyértelműen kényelmetlennek bizonyult számára a férfi közelsége. Lloyd zöld tekintetét a lány barna szemeibe mélyesztette, Auróra ekkor vette talán először igazán észre, hogy a férfinek igencsak helyes arcvonásai voltak. A borosta és a kócos haj pedig talán növelte is ezt a hatást. Egy pillanatig alig kapott levegőt, miközben szinte érezte Lloyd testének melegét az ő testén visszacsapódni. Feladta, nem tudott tovább vitatkozni vele. Lloyd közel hajolt hozzá, mire Auróra már-már azt hitte, hogy meg akarja őt csókolni. A legdöbbenetesebb dolog az lehetett az egészben, hogy nem húzódott el tőle, hogy szinte hagyta volna magát neki. Lloyd arcán ismét megjelent a kisfiús mosoly, mire szinte nevetve hozzátette:

– Nálad aztán tényleg nem válna be! – utalt vissza Auróra ebédlőben tett szavaira.

– Fogd be! – érezte a lány, hogy az egész testét elöntötte a tehetetlen düh. Lloyd erről szinte alig vett tudomást, ehelyett odalépett az egyik dzsiphez, kinyitotta az utastér felőli ajtót, ahol egy értetlen férfi ült. Annak szinte ideje sem maradt kikérni magának a betolakodó tettét, hiszen az megfogta őt a grabancánál fogva, és kiemelte őt a kocsiból, miközben Auróra tehetetlenül kiáltott fel:

– Ne csináld ezt! Ne legyél bunkó!

– Elnézést uram, kölcsönadná ezt a kocsit? – kérdezte Lloyd mesterkélten, mire a férfi szinte alig tudott szólni, csak egy ijedt nemet préselt ki magából. – Mindjárt gondoltam – felelte Lloyd, majd egy határozott mozdulattal homlokon pöccintette a tiltakozót, aki erre összeesett. A magas férfi ezzel a dühös Aurórához fordult, és ezt mondta neki:

– Nyugi, felépül! Te meg ne csinálj úgy, mintha nem ezt akartad volna! Gyere, inkább szállj be!

Lloyd beült a vezető felőli oldalra, Auróra pedig legszívesebben otthagyta volna őt, de nem tehette. Legbelül sejtette, hogy azon múlott az élete, hogy a férfivel marad-e, vagy sem. Beült tehát az anyósülésre, mire észrevette, hogy Lloyd megörült a kocsiban hagyott fél doboz cigarettának. Azonnal rá is gyújtott, miközben Auróra szinte felrobbant a dühtől, de csak ennyit tudott kipréselni magából:

– A benzinkúton tilos a dohányzás.

– Ugyan már! – mondta Lloyd, majd gázt adott, és épp azon ügyködött, hogy elhajtson, mire észrevette, hogy a közelben lévő épületből éppen akkor akart visszatérni az autó tulajdonosa. Az először a fejét fogó, földről feltápászkodni igyekvő barátját látta meg, majd a mozgó járművet. Amire utána akart volna futni, már túl késő lett, Lloyd beintett neki, majd felhajtott a közeli autópályára. A férfi cigarettafüstbe burkolódzott, miközben Aurórából előbuktak az első zaklatott szavak.

– Nem csinálunk ilyesmit! Nem lopunk autót, nem ütünk le ártatlan embereket, és nem mutogatjuk a középső ujjunkat idegeneknek.

– A magad nevében beszélj, kölyök! – felelte a férfi közömbösen.

– És ne hívj engem kölyöknek! Felnőtt ember vagyok.

– Valóban? – fordította felé kérdő tekintetét a férfi. Auróra, igaz, még nem volt nagykorú, de a törvények értelmében már huszonnyolc éves kora óta nem számított teljesen kiskorúnak. – Ugyanis nem úgy viselkedsz.

– Én nem viselkedek úgy? – akadt ki ettől még jobban a lány. – Te viselkedsz úgy, mint valami dühkezelési gondokkal rendelkező gyerek. – Erre Lloydot végigmérve így folytatta:

– Autópályán vagy, kapcsold be a biztonsági övet!

– Komolyan? Ez a leghülyébb ötlet, amit valaha hallottam, kölyök. – Ez utóbbi szót direkt hangsúlyozta ki. Auróra tüntetőleg bekapcsolta a saját övét, majd kelletlenül tűrte, ahogy Lloyd hatalmas sebességre kapcsolt, és sorra előzte le az előtte, mellette haladó járműveket. A lány nem tudta, hogy mégis mi felé száguldanak ennyire. Az egyedüli dolog, amiben biztos lehetett, hogy egyedül a férfi állt közte és az őt kereső katonák között. Ő volt az egyedüli reménye, ami még több tehetetlen dühöt szült a szívében. Nem szerette ezt a helyzetet, de, mivel nem lehetett más választása, meg kellett tanulnia elfogadni azt.

5. fejezet

Túl korai búcsú

Auróra sokáig nem volt hajlandó hozzászólni Lloydhoz. Tekintetét az ablaküvegen át a táj szépségébe fúrta, és igyekezett nem venni tudomást a férfiről, aki egyik cigarettát nyomta el a másik után az autóban lévő hamutálban. A lány nem érezte szükségesnek felhívni a férfi figyelmét a dohányzás ártalmaira, különben is, eléggé mérges volt rá ahhoz, hogy ezt a szokását annyiban hagyja. Esetenként lehúzta az ablakot, és hagyta, hogy az őszi szellő bele-belekapjon vörös fürtjeibe.

Lloyd szemlátomást otthon érezte magát a lopott autóban, az utat pásztázta tekintetével, miközben úgy tett, mintha az a közlekedési eszköz világéletében hozzá tartozott volna. Hamarosan viszont kezdett besötétedni, ezért úgy döntött, hogy az egyik közeli motel felé kanyarodik. Auróra akkor zökkent csak ki gondolataiból, amikor megállt az autó. Szinte már hiányzott neki az állandó mozgás, hiányolta az út biztonságos siklását alatta. Lloyd egy szó nélkül átnyúlt az ülése felett, és a kesztyűtartóban kezdett keresni valamit. Auróra összehúzta magát, és engedte, hogy a férfi kedvére matasson előtte. Hamarosan egy magabiztos mosollyal arcán kihúzott onnan egy pénztárcát, majd az ajkai közé szorítva a szájában égő cigarettát ezt dünnyögte:

– Most kiderül, mennyire volt gazdag a barátunk – egy könnyed mozdulattal nyitotta ki a tárcát, majd ismét feldördült örömteli, mély hangja. – Hű, ennek az ürgének aztán volt mit a tejbe aprítania – emelt ki onnan egy köteg pénzt. – Ebből elleszünk egy darabig.

– Ez lopott pénz – fonta karba a kezét a lány, mire Lloyd a szemeit forgatva szállt ki az autóból, és a motel felé indult. Aurórának nem maradt más választása, hűen követte őt. Útközben elsétáltak egy emberekkel teli bár mellett, majd onnan a helyiség recepciójához értek. Ott egy idősebb nő fogadta őket, majd ajánlott nekik készségesen a kérésüknek megfelelő, két külön hálószobából álló, közös szobát. Auróra túlságosan magasra tette a mércét, mivel, amint belépett a szobába, akaratlanul elkámpicsorodott. Megmagyarázhatatlan szagot érzett ott, ami átjárta az egész helyiséget. Ennek ellenére mégis megpróbálta megmagyarázni azt; talán az elhasználtság szaga lehetett mindaz, amit érzett. A bútorokon ugyanis egyértelműen érződött az a számtalan ember, ami valaha megfordult abban az apartmanban. Nagyot sóhajtott, majd az egyik szoba felfedezésére indult. Ezt Lloyd annak jeléül vette, hogy a lány ezennel választott magának szobát. A kis nappali rész, ami nem állt semmi másból, mint egy szekrényen álló tévéből és egy elnyűtt kanapéból, elidegenülten várta az egymást váltó vendégeket. Az onnan nyíló fürdő is közösnek tűnt.

Auróra fáradtan terült el a dohos ágyon, majd a plafont kezdte pásztázni. Sokáig nem mozdult, amikor viszont felült, nem tudta, hogy elbóbiskolt-e, vagy csak egyszerűen jólesett neki néhány percig ott feküdni. Nem sejthette, hogy milyen állapotban lehetett a zuhanyzó, mégis úgy döntött, hogy felfedezi azt magának, hiszen már órák óta másra sem vágyott, csak egy forró zuhanyra és új ruhákra. Ez utóbbit ugyan megkapta, viszont az előbbivel az élet még adós maradt számára. Kiment a szobából, de nem látta a nappaliban Lloydot. Mivel a szobája ajtaja zárva volt, a lány úgy gondolta, hogy ő is lepihenhetett.

Amint a fürdőszoba ajtaján lévő kilincshez nyúlt, az ajtó mintha magától tárult volna ki, az önálló életre kélve a falnak csapódott. Így történt, hogy Auróra előtt termett egy szinte tökéletes férfitest. Lloyd ágyéka köré egy törölközőt csavart, a mellkasa csak enyhén volt szőrös, így a lány tisztán láthatta az alatta megbúvó, izmos felsőtestet. A férfi is meglepődött a lány ottlétén, aki zavarában megpróbált kitérni előle, csakhogy ezzel aztán annyit értek el, hogy elkezdtek egymás körül esetlenül táncolni. Végül Lloyd megfogta Auróra vállát, és kilépett mellé, így mindketten egyszerre a két ajtófélfa között rekedtek. Auróra érezte, ahogy a vér a fejébe tódult, így tudhatta, hogy zavara nem maradt leplezetlen a férfi előtt sem. Az mindezt kihasználva elővette pimasz félmosolyát, majd így szólt hozzá:

– Ha te is benne vagy, akkor én is – vont vállat, de Auróra csak a homlokát ráncolta, miközben visszakérdezett:

– Mégis miben?

– Nos, neked meg nekem nem muszáj külön hálóban aludnunk… – nézett rá Lloyd furcsán csillogó szemekkel. Auróra hirtelen köpni-nyelni nem tudott, annyira feldühödött az arcátlan ajánlat miatt. Szemlátomást Lloydot mulattatta a lány reakciója, aki aztán ellépett tőle, és elvörösödő arccal ennyit tett hozzá:

– Soha az életben nem vetemednék ilyesmire, ugyanis nem vagy az esetem.

– Persze – hagyta helyben Lloyd, miközben egy hitetlen mosoly jelent meg az arcán, ami ismét felbőszítette Aurórát.

– Tudod, Lloyd, nem körülötted forog a világ. Soha nem kezdenék a magad fajtával.

– A magam fajtával? – kérdezett vissza szinte kikérve magának ezeket a szavakat a férfi, miközben még mindig mulatott a lány dühén.

– Én egy férfire vágyom, aki figyelmes, kedves, megértő, és nem egy olyanra, mit amilyen te vagy – mutatott rá a meztelen mellkasra.

– Csak egy gond van ezzel, kölyök – kezdte a férfi a fejét csóválva –, méghozzá az, hogy a herceg, akit leírtál, csak a mesékben létezik. Ébredj fel, Csipkerózsika! Ez a valóság.

– A valóság az, hogy akkor sem kezdenék olyannal, mint amilyen te vagy, ha te lennél az utolsó férfi az univerzumban – kelt ki magából a lány egyre intenzívebben, mire Lloyd nekiállt vele vitatkozni.

– Olyannal, mint én? Mégis, milyen vagyok?

– Erőszakos, kötekedő, kiállhatatlan, egyszóval egy egoista szörnyeteg. – Auróra azonnal megbánta, amint kimondta e szavakat, mivel látta, ahogy Lloyd előbb még sziporkázó tekintete elkomorodott. Kihúzta magát, majd a szobája felé indult, miközben ennyit felelt a lánynak:

– Menj fürdeni! Ha nagyon muszáj, a kocsmában megtalálsz.

Auróra még egy percig ott állt azon tépelődve, hogy miként kérjen bocsánatot a férfitől, de az egy határozott mozdulattal rácsapta a szobája ajtaját a lányra magára hagyva őt a gondolataival. Az végül úgy tett, ahogyan Lloyd tanácsolta neki, így fürdeni ment. Sokáig élvezte, ahogy a forró víz a vállára, fejére ömlött beterítve ezzel egész testét. A fürdés után felfrissült, majd megenyhülve készen állt bocsánatot kérni útitársától. Akkorra már Lloyd szobáját üresen találta, ezért úgy döntött, hogy inkább készít magának egy forró kakaót, majd lefekszik aludni.

Hosszú és mély álomba merült, de az éjszaka közepén mégis felriadt arra, hogy mosdóba kellett mennie. Félálomban kászálódott ki az ágyából, és a sötétben botorkálva a fürdőszoba ajtaját kezdte keresni. Még, mielőtt beléphetett volna rajta, hallotta, hogy valaki lehúzta a WC-t. Hirtelen kitisztult a feje, mire egy gyors mozdulattal megigazította kócos haját, miközben azon gondolkozott, hogy mégis miként kérjen Lloydtól bocsánatot. A következő pillanatban kinyílt az ajtó, viszont egy egészen váratlan látvány fogadta őt. Nem a férfi állt ott, hanem egy lány, aki nála talán egy-két évvel lehetett csak idősebb. Egy szál bugyit viselt összesen, semmi többet. Félrehúzta ajkát, miközben végigmérte Aurórát, majd ennyit mondott:

– Bocsi, azt hittem, egyedül vagyunk. – Alighogy ellépett a különben igencsak szép lány Auróra mellett, hogy Lloyd szobája felé vegye az irányt, a szoba ajtaja újra kitárult, és egy szőke lány lépett ki rajta. Az hasonlóképp volt öltözve, mint a másik idegen. Auróra zavarában lesütötte a szemét, miközben hallotta, amit a lány a társának mondott.

– Gyere már Sue! Lemaradsz a buliról. – A hangulat megfagyott egy pillanatra, amikor Lloyd hátulról átölelte a szőke lányt, de aztán tekintete a zavart Aurórára tévedt. A barna hajú lány hangosan nevetgélve lépett be a szobába, majd becsukta maga mögött az ajtót mintegy elvágva egymástól az egymásba akadt zöld és barna tekintetet.

Auróra gyorsan elvégezte azt, amiért a fürdőszobába igyekezett, miközben ismét érezte magában gyülemleni a jól ismert dühödt érzéseket. Nem értette, hogy mégis miért izgatta őt ennyire, hogy Lloyd kivel töltötte az éjszakát, elvégre ő utasította vissza annak még a gondolatát is, hogy a férfi hozzáérjen. Mégis a szívében egy korábban nem ismert keserűséget fedezett fel, ami lassan, de határozottan kezdte emészteni őt.

Amint Auróra visszament a szobájába, és magára csukta az ajtót, megpróbált nem gondolni arra, ami az idő alatt a másik szobában történhetett. Ehelyett álmot erőltetett magára, viszont nagyon zaklatottan tudott csak ettől kezdve aludni. Hajnalban egyik pillanatról a másikra ment ki az álom a szeméből, így kikászálódott az ágyból, magára vette előző nap viselt ruháját, majd kilépett a szobából. A bejárati ajtó tárva-nyitva állt, amin keresztül látta, ahogy az előtte húzódó, nyitott folyosón egy alak dohányzott. Pulóverét összehúzva magán lépett ki a hajnali, fakó napsütésbe, ahol Lloyd a korlátnak támaszkodva fújta ki tüdejéből a szokásos cigarettafüstöt. Lassan Auróra felé fordult, de nem változtatott a testtartásán. A lány csak a következőt tudta kinyögni, amint odaért hozzá:

– Jó reggelt! – Lloyd biccentett egyet viszonzásként, mire a lány körülnézett, és megkérdezte az egyértelműt:

– Hát elmentek az éjszakai látogatóid?

– Már egy ideje – húzta ki magát Lloyd, mire ennyit tett hozzá, miután látta, hogy Auróra kényelmetlenül érezte magát abban a helyzetben:

– Neked is megvolt a lehetőséged…

– Hát persze – bólintott egyet Auróra, majd ő is a korlátnak dőlt, hogy tekintetét végigvezesse a kocsmából hazafelé tántorgókon és a parkolóban lévő, fényben csillogó motorháztetőkön. – Nézd, amit tegnap mondtam…

– Azt már elmondtad – szakította őt félbe a férfi. – Ezen már nem tudsz változtatni.

– Csak azt akartam, hogy tudd, hogy nem gondoltam komolyan… legalábbis a szörnyeteg részt biztosan nem.

– Hát – jelent meg ismét az a kisfiús mosoly Lloyd arcán, ami annyira ellenállhatatlanná tette őt –, nem szépítetted a dolgokat…

– Haragszol ezért? – fordult felé Auróra kérdő tekintete, mire a férfi beleszívott a cigarettába mintegy okot találva arra, hogy elfordítsa zöld tekintetét a lányról, majd lassan megrázta a fejét, és ennyit tett hozzá:

– Minek haragudnék? Elvégre csak az igazat mondtad. – Egy pillanatig ismét összeakadt a tekintetük, ezért hirtelen Auróra feneketlen szomorúságot vélt felfedezni a férfi pillantásában, aki aztán gyengéden megpaskolta a lány vállát, miközben így szólt:

– Ideje továbbindulnunk.

– Elmondanád, hogy hová megyünk egyáltalán? – fordult utána a lány, mire Lloyd a szobába lépve ennyit mondott:

– A fővárosba.

Ezek a szavak nem tették könnyebbé Auróra dolgát, mivel nem értette, hogy minek akarnának a fővárosba menni, hisz az bizonyult a rendfenntartó egységek központjának is egyben. Ők pedig éppenséggel próbálták kerülni a rendőröket, katonákat. Mindenesetre már nem volt abban a helyzetben, hogy tovább kérdezősködjön.

Hamarosan ismét úton találták magukat, Lloyd ösztönösen vezetett, miközben a lány gyakran elszundított a hosszú útjuk során, hiszen az éjszaka eléggé szaggatottan tudott csak aludni. Egy alkalommal egy furcsa neszre riadt fel, felkapta a fejét, és majdnem kiugrott az ülésből, mire Lloyd szinte csitítva őt szólalt meg:

– Nyugi, csak egy alagútba értünk. – A lány ekkor ismét levegőhöz jutott, és, ahogy körülnézett, megbizonyosodott arról, hogy tényleg ott jártak. Hallotta a körülötte susogó hangot, amelyet az alagútban nagy sebességgel való haladás indukált. – Mindenesetre abban igazad van, hogy valami nem stimmel – folytatta a férfi. – Biztos vagyok abban, hogy mostanra már tudnak a tegnapi benzinkutas kalandunkról, simán felállíthattak volna az autópályán néhány ellenőrzőpontot, hogy ezzel megállítsanak bennünket, de mégsem tették.

– Ennyire nagy szerencsénk lenne? – kérdezte a lány reménykedve, de a férfi megrázta a fejét, és hozzátette:

– Nem hiszem. Az ösztöneim azt súgják, hogy valami nagy dobásra készülnek, ezért nem értek még utol bennünket. Ezt nevezném úgy, hogy a vihar előtti csend. – Amikor Aurórához fordult, látta a lány rémült tekintetét, ezért megpróbált változtatni a feszült hangulaton.

– Nyugi, kölyök! Ameddig mellettem vagy, senki nem bánthat téged.

Ezekre a szavakra mégsem érzett enyhülést a lányon, ehelyett azt vette észre, hogy annak szíve a torkában kezdett dobogni. Nem tehetett mást, mint hogy hátradőlt, és nézte a tájat elsuhanni mellettük.

Hamarosan viszont megéheztek, így közös döntés alapján megálltak egy út menti étteremnél, hogy egyenek ott pár falatot, és pihenjenek egy kicsit. Ezúttal nem kellett megfűzni a pultoslányt, mivel a lopott pénzből akadt még bőven ahhoz, hogy annyit egyenek, amennyit csak akartak.

A televízió csak háttérzajként működött az étteremben, éppen egy állatokról szóló műsor ment akkor. A reklámban viszont bevágtak a hírekből egy részt, ami miatt Aurórának majdnem kiesett a villa a kezéből. A saját képét látta ugyanis megjelenni a képernyőn, valamint egy Lloydról készült fantomképet. A lányt veszélyes bűnözőként állították be, akit nagy erőkkel keresett a rendőrség. Azt is megtudhatta ebből, hogy sikerült egy másik bűnözőt is elfogniuk, akinek a kihallgatása még mindig zajlott. Azt hitte, hogy menten elájul, amikor meglátta a másik bűnöző arcát, mivel a legjobb barátnője tűnt fel előtte. Azt is megtudta hát, hogy abban reménykedtek, hogy Nikki képes lesz a nyomára vezetni majd a rendőröket.

Auróra érezte, hogy könnyek gyűltek a szemében, mire az egész világ forogni kezdett körülötte. Egyedüli biztos pontként Lloyd tekintetébe kapaszkodhatott, aki megrázta a fejét mintegy azt jelezve, hogy uralkodnia kellene magán, és nem lenne szabad jelenetet csinálnia a feltűnés elkerülése érdekében. Az étterem hangulata továbbra is nyugodt maradt, nem ismerték fel őket, hiszen az ott ülők egyszerűen nem törődtek a hírekkel. Miután megették az ételt, igyekeztek minél kevesebb feltűnést keltve elhagyni az éttermet. Amint kiértek a helyiségből, és beszálltak a kocsiba, Auróra a következő szavakkal fordult Lloydhoz:

– Segítenünk kell neki!

– Mi? Szó sem lehet róla! – támadt ellenérzése a férfinak, de még nem indította el a kocsit.

– Ő a legjobb barátnőm, ismerem gyerekkoromtól kezdve. Nem fordíthatok csak úgy hátat neki!

– Pedig pontosan azt fogod tenni – közölte vele határozottan a férfi –, hiszen ez az, amit akartak. Tudták, hogy valamilyen úton-módon eljut hozzád ez a hír, és abban reménykednek, hogy őrültek módjára igyekszel majd a barátnőd megmentésére sietni. Ez egyértelműen csapda.

– Akkor sem mondok le róla – makacskodott a lány, miközben Lloyd elindította az autót.

– Bármit is teszel, a barátnőd már halott. Jobbik esetben elítélik, és élete végéig egy otthonos cellában fog ülni valahol messze a civilizációtól.

– Hogy mondhatsz ilyet? – kérdezte Auróra remegve, miközben nem akart hinni a fülének.

– Ez az igazság. Ha odamész, akkor elfognak, megkínoznak, megölnek vagy még ennél is rosszabb.

– Van a halálnál is rosszabb? – kérdezte a lány értetlenül.

– Ne akard tudni! – dörmögte az orra alatt a férfi, mire ezt mondta:

– Ha túl akarod élni, akkor meg kell tanulnod egyedül a saját érdekeidet nézni, és hátat fordítani az ilyesféle gondoknak.

– Nekem Nikki az egyedüli családom. Rajta kívül nincs senkim.

– Annál jobb – bólintott egyet Lloyd, miközben Auróra azon volt, hogy ezt kikérje magának, viszont a férfi közbevágott. – Minél kevesebb embert szeretsz, annál kevésbé tudnak ártani neked.

– Úgy beszélsz, mint aki tudja, milyen érzés... – kezdett megenyhülni a lány, mire a férfi rágyújtott egy cigarettára, és nem vett tudomást a szavairól.

Auróra érezte, ahogy tehetetlenül csordogált a könnye, és ahogy a kilométerek lassan úsztak el alatta, miközben értetlenség szállta meg. Lloyd sem tűnt megnyugtató társaságnak, de legalább nem erőltette a végkimerülésig a vezetést. Ismét sikerült szerezniük egy motelszobát, csakhogy ezúttal a férfi volt az, aki előbb aludt el, mivel Auróránál jóval kevesebbet pihent az előző éjszaka. A lány tudta, hogy ezt az alkalmat ki kellett használnia, bár azt nem sejtette, hogy pontosan mit kellene tennie. Mégis remegő kézzel felezte el a maradék pénzt, az egyik felét zsebre tette, a másik felét pedig a szobában lévő asztalon hagyta. Egy pillanatig elgondolkozott azon, hogy használja-e a képességét. Nagyon csábítónak érezte a gondolatot, de Lloydnak igazat kellett adnia. Ha odavarázsolná magát valahogy Nikkihez, vagy Nikkit hozzájuk, akkor azzal csupán annyit érne el, hogy ismét magukra vonzanák a katonák figyelmét, és ismét el kellene viselnie, ahogyan szitává lövik az útitársát. Ezt nem engedhette meg magának, ehelyett egy tétova pillantást vetett a férfi szobájának ajtajára, majd nehéz szívvel lépett ki a bejárati ajtón. Addigra a bolygó mindkét holdja fent világított már az égen. Teleszívta így a tüdejét a friss levegővel, majd a motel előtt állomásozó egyik taxihoz lépett, kinyitotta annak hátsó ajtaját, beszállt oda, és megkérdezte a sofőrtől:

– El tudna engem vinni oda, ahol a bírósági tárgyalás előtt álló elítélteket tartják?

– A rendőrségre? – kérdezett vissza a középkorú férfi, miközben megfordult, hogy lássa utasát. Erre Auróra elfordította arcát attól félve, hogy felismerik őt, miközben kinyújtotta a kezét. A férfit innentől kezdve nem érdekelte Auróra arca, csak az előtte felvillantott pénz.

– Ennyi elég lesz?

– Elég – helyeselt a sofőr, majd a lány visszatéve a pénzt a zsebébe érezte, ahogy kigördült a kocsi a parkolóból. Egy pillanat erejéig tekintetével végigfutott a sötét motelen, és nehéz szívvel hagyta, hogy a taxi olyan helyekre vigye őt, ahol még soha nem járt előtte. Eközben csupán reménykedni tudott abban, hogy idejében érkezik majd ahhoz, hogy megmentse barátnőjét.

6. fejezet

Arktos

Az utazás hosszúnak és unalmasnak bizonyult. Az autópályán való egyenletes haladás el-elringatta a fiatal lányt, viszont a szívében ülő, folyamatos feszültség miatt szinte csak perceket tudott egyvégtében aludni. Amikor egy alkalommal felkapta a fejét, észrevette, hogy ismerős helyen járt. A város fényei villódzva világítottak be a taxi ablakán, miközben elhomályosították az égen derengő holdak és csillagok fényét. Auróra tudta, hogy elérték a fővárost. Annak ellenére, hogy ő annak egy külkerületében lakott, sokszor járt a belváros részben, nemcsak hogy Nikkit kísérje bulizni, hanem osztálykirándulásokon való részvétel és egyéb kulturális programok miatt is. Az ajkába harapott, mivel tudta, hogy már nincs messze a céljától. Csakhogy még mindig nem sikerült kidolgoznia egy épkézláb tervet arra nézve, hogy miként szabadítsa ki legjobb barátnőjét anélkül, hogy használná a képességeit. Nagy levegőt vett, majd tekintetét ismét a város életteljes utcáiba fúrta. Mások ekkor mentek bulizni, művelődni vagy éppen haza a munkából, miközben ő egyes egyedül valami elképesztő dologra készült.

Amint megközelítettek egy tekintélyt parancsoló épületet, a lány utolsó és egyben első reménye is elveszett. Az úton katonák állomásoztak, így a nagy készültség miatt a forgalmat másik utcákba terelték. Az összes egyenruhás fickó nagydarab, állig felfegyverkezett katona volt készen arra, hogy hűen kövesse felettesei parancsát. Aurórának fogalma sem lehetett arról, hogy mi lesz ezután. Ha menekülni próbál, akkor azzal jöttének értelme is elveszik. Ha szembeszáll a katonákkal… nos, az egyértelműnek tűnt még számára is, hogy az ereje használata nélkül nem tudott efféle helyzetekben boldogulni. Így hát egyetlen megoldás maradt számára; ki kellett várnia, hogy az események maguktól rendeződjenek. A taxis feléje fordult, és kizökkentve őt sötét gondolataiból ennyit mondott neki:

– Megérkeztünk. Innen nem mehetek tovább, úgyis csak elterelnének.

A lány nem mondott semmit, csupán halálra vált tekintettel bólintott egyet, átadta a megbeszélt összeget a férfinek, és remegő kézzel nyitotta ki az autó ajtaját. Amint kiszállt onnan, észrevette, hogy az egyik katona elindult felé, miközben füleit is elérte a felszólítás.

– Szálljon vissza az autóba! Itt nem lehet kiszállni. Üljön vissza! – Auróra többszöri felszólítás után sem követte a parancsot. Valójában nem is tudta volna, mivel a taxis már rég elhajtott, hogy aztán egy közeli utcába befordulva eltűnjön a reszkető lány szemei elől. Auróra a saját testében érezte remegni a katona szinte minden lépését. Lehajtotta a fejét azt remélve, hogy így talán kiléte rejtve marad az egyenruhás előtt. Mire a férfi odaért hozzá, és erélyesen feltette kérdését, ő már tudta, hogy elveszett az ügye.

– Talán nem hallotta? Nincs itt semmi keresnivalója.

– Attól tartok, hogy mégis van – nyilvánította ki a lány, miközben a férfi felé emelte arcát, akibe villámként sújtott a felismerés. A katona azonnal vállához kapta fegyverét, miközben a testület többi tagja se maradhatott tétlen. Azok bekerítették a lányt, aki megadóan tartotta fel kezeit, majd egy hangos puffanással együtt éles fájdalmat érzett a nyakába csapódni. Tudta, hogy az egyik fegyveres süthette el a puskáját, aminek hatására elsötétült körülötte a világ.

Egy csontig hatoló, hideg érzés és egy loccsanó hang térítette észhez Aurórát. A lány szinte felnyögött erre az érzetre, majd észrevette, hogy lucskos haja a szemébe lógott, miközben a hideg még mindig borzongatta a testét. Nem tehetett róla, önkéntelenül Lloydra gondolt, hiszen egyre nagyobb szükségét érezte a férfi meleg ingének, amit egykor még egy erdőben terített rá a vállára. Egy pillanatra elhitte, hogy a furcsa férfi ott lehetett vele, de aztán felemelte kóválygó fejét, és ezzel észrevette, hogy egy székhez volt kötözve. Nem a saját ruháját viselte, hanem egy fehér zsákruhát, amelyre melltájékon egy hosszú számot véstek. Azt is észrevette, hogy kezeit a székhez erősítették, így a bőrpántok szinte felsértették a csuklóját. Ösztönösen próbálta meg kiszabadítani magát onnét, de ezzel csak azt érte el, hogy a pántok még inkább a húsába hatoltak.

– Kár a próbálkozásért – szólalt meg egy hideg, női hang a szobában. Auróra ekkor vette csak észre, hogy nem volt egyedül. Felemelte tekintetét, hogy homályos szemeivel láthassa, hogy valójában egy asztalnál ült. Annak másik oldalán egy nadrágkosztümbe öltözött, a haját lófarokba fogó nő foglalt helyet egy dossziét tartva kezében. Azt is észrevette ezzel, hogy az a helyiség egy lecsupaszított szobának bizonyult, nem talált ott semmi mást, csak egy kamerát, valamint a falon lógó, a rendőrségi vallatásokhoz még a Földön kifejlesztett tükröt. A szobában hárman voltak összesen, mivel az ajtónál egy katona is állt, aki néhány pillanattal ezelőtt hideg vízzel térítette magához a lányt. Az a nő szemébe nézett, és remegve kérdezte őt:

– Mit akar tőlem?

– Hol van ez az ember? – tolta a lány elé a tévéből már ismert fantomképet. Auróra tudta, hogy ügynök lehetett, viszont arról fogalma sem volt, hogy mire számíthatott tőle.

– Nem tudom – mondott igazat a lány. – Nem ismerem őt. Nem is értem, hogy mit keresek én itt.

Az ügynök nem válaszolt erre a burkolt kérdésre, ehelyett elővette tokjából az ölében szorongatott táblagépét, majd egy videót játszott le Aurórának, amin egyértelműen ők voltak láthatók. A felvétel a benzinkúton megesett autólopást jelenítette meg, aminek egyik résztvevője egyértelműen maga Auróra lehetett. A lány az ajkába harapott, mire az ügynök hidegen folytatta:

– Próbáljuk meg újra! Hol van ez a férfi?

– Tényleg nem tudom – felelte a lány. – Nem sokkal ezután elváltunk egymástól. – A következő pillanatban eszébe jutott, hogy mégis miért volt ott valójában.

– Hol van a barátnőm, Nikki?

– Itt én kérdezek – fojtotta a lányba a szót egyetlen fagyos pillantással az ügynök, de Auróra nem akarta ezt annyiban hagyni.

– Látni akarom a barátnőmet. Addig nem mondok maguknak semmit, amíg nem beszéltem vele. – Amennyire a szíjak engedték, Auróra felemelkedett a székéről megpróbálva a lehető legfenyegetőbb pillantását elővenni, de az ügynökre ez nem hatott.

– Üljön le!

– Addig nem, amíg nem láttam Nikkit! – Ezzel a nő egy unott pillantást vetett a katonára, aki erre előhúzott egy hosszú botot fegyverei közül, majd azt egy laza mozdulattal Auróra gerincéhez nyomta. A lány előtte még soha nem érzett ekkora fájdalmat. Érezte, ahogy egy sokkoló áramültés szaladt végig a gerincoszlopán teljesen lebénítva őt, majd az érzés lassacskán kiterjedt az egész testére. Akaratlanul rogyott le a székre, mire az ügynök közelebb hajolt hozzá, és igyekezett fenyegetően a tehetetlen lány szemébe nézni, majd semleges hangon folytatni:

– Nem kell, hogy fájjon. Sőt! – Újra odaintett a katonának, aki kötelességtudatának teljében oldozta el a lány kezeit, aki akkorra már semmit nem értett a történtekből. A csuklóit dörzsölgetve nézett az előtte ülő nőre, aki eközben eléje tolt egy papírt és egy ceruzát, majd hátradőlve székében így fűzte tovább a gondolatot:

– A barátnője elmesélte nekünk, hogy milyen csodálatos erőkkel is bír. Mutassa meg nekünk, amit tud, és megkapja azt, amiért idejött; elengedjük a barátnőjét.

Auróra egy pillanat erejéig ellenállhatatlan kísértést érzett arra, hogy az erejét szabadulásra használja, viszont folyamatosan Lloyd első számú szabálya csengett a fülében, így nem tudta, hogy mit tegyen. Ő is hátradőlt a székében, majd megrázta a fejét, és kijelentette:

– Nem tudom, hogy miről beszél.

– Akkor egy kicsit fel kell frissítenünk az emlékeit – mondta a nő tehetetlenül, mire a katonának a fejével intve lezárta a kihallgatást.

A férfi a lány hóna alá nyúlt, hogy felállítsa őt a székből, így remegő lábakkal indult el egy szűk, fehér folyosón. Aurórának fogalma sem lehetett arról, hogy miként szeretnék felfrissíteni az emlékeit, de semmi jóra nem számíthatott. Egy szobába vezették őt, aminek közepén egy asztal állt. A látvány miatt ösztönösen hátrálni kezdett, de aztán észrevette, hogy több katona is elhelyezkedett a szobában, akik aztán megpróbálták lefektetni őt az asztalra. Nem kellett sokáig próbálkozniuk ahhoz, hogy a lány végül kezeit, lábait leszíjazva az asztalon végezze. Auróra alig kapott levegőt, hangosan zihált, és úgy érezte, hogy élete legborzasztóbb élménye fog következni ezután. Nem állt messze a valóságtól ez az érzet, hiszen a katonák az elektromos botjaikkal kezdték őt égetni ott, ahol csak érték. Történt, hogy egyszerre több helyen is belé vezették az áramot. Auróra érezte, ahogyan egész testét átjárta az áramütés sokkoló fájdalma. Igazából még csak kiáltani sem tudott, annyi ideje nem maradt két sokkhatás között. Amikor már azt hitte, hogy vége, hogy elájult, akkor megérezte mozogni az asztalt, amire előzőleg felfeszítették. Az asztal függőleges helyzetbe került, így szemtől szemben találta magát az ügynöknővel, aki hűvösen kérdezte meg tőle:

– Megjavult már az emlékezete? – Auróra éles kísértést érzett arra, hogy vállalja, amire a nő kérte őt, de aztán az ajkába harapott, és ezt nyögte:

– Még mindig nem tudom, hogy miről beszél.

– Rendben van – válaszolta szűkszavúan a nő, mire Auróra összeszorította szemeit a következő csapást várva, de ehelyett a nő szavai hatoltak mélyen a lelkébe. – Ez még csak az első nap, és mi borzasztó türelmesek vagyunk. – Majd a katonák felé fordult, hogy megjegyezze:

– Vihetik.

Auróra azt hitte, hogy egyik kínzókamrából kerül majd át a másikba, de aztán meg kellett lepődnie, mivel a katonák egy cellába vezették őt. Több hasonló cella sorakozott egymás mellett a helyiségben, de mindegyik üresen állt. Miután Auróra összerogyott egy matracon, a katonák rázárták a rácsokat.

A rab érezte, hogy annyi ereje sem maradt, hogy kinyissa a szemét. Nem tudta, hogy mennyi idő telt el, hiszen sötét, mély álomba zuhant. Hosszú idő után egy hideg hang térítette őt magához. Kinyitotta a szemét, így észrevette, hogy az ügynöknő a cellája előtt állt, majd így szólt hozzá:

– Nem akarhatja, hogy ezt tegyük magával. Így azt ajánlom, hogy gondolja át a dolgot! Jobban tenné, ha megjavítaná az emlékezetét.

– Nem én vagyok az, akit keresnek. Összekevertek valakivel.

– Valóban? – Auróra nem válaszolt erre, mire a nő érzelemmentesen vitte tovább a gondolatmenetet:

– Sajnálom.

A lány felkészült a legrosszabbra, arra, hogy újra kínozni fogják őt, de legnagyobb meglepetésére egyedül hagyták őt cellájában. Nem tudta mire vélni ezt, de végül mégiscsak megértette a dolgot. Magától kapcsolódott be ugyanis a cellában lévő, falon lógó monitor. Eddig észre sem vette a monitort, de abban a percben tisztán látta azt, ami annak kivetítőjén történt. Nem fért hozzá kétség, hogy minden ismerős volt rajta; maga a helyzet, és az asztalra kiterített ember is. Jól ismerte a szőke hajzuhatagot, a vékony, magas testet, az anyajegyet az arcán, az orrában lévő karikát. Auróra tudta, hogy immár Nikki került az ő helyére. A szíve elfacsarodott, amikor megkezdték a barátnője kínzását. Nem nézett oda, de a képernyő teljes hangerővel közvetítette barátnője üvöltéseit, hiszen belé is áramot vezettek. Auróra pedig tisztán felismerte annak hangját, ahogyan addig hangosan káromkodott, ameddig nem ütötték ki őt teljesen. Érezte a saját kiserkenő könnyeit és az egész lényében remegő testét. Borzasztó lehetett ennyire fájdalomittasnak hallani a barátnője hangját.

Néhány perc telt el az adás kezdete óta, amikor belépett a szobába az ügynöknő, akinek láttára Auróra felpattant, a rácshoz rohant, és önkívületben üvöltötte:

– Hagyják őt békén! Maguk szadista állatok! Ő nem tehet semmiről!

– Csupán egy szavába kerül, és leállítom őket. – Auróra egy pillanat erejéig elgondolkozott, miközben tudta, hogy nem bírta tovább. A barátnőjét ért áramütések hangjai tisztán visszhangzottak a fejében, amitől kénytelen volt megadni magát.

– Rendben – felelte szinte suttogva.

– Tessék?

– Rendben van, megkapják azt, amit akarnak, csak állítsák le a kínzást! – kiáltotta önkívületben a válaszát. Ekkor látott meg csupán egy halvány mosolyt végigszaladni a nő arcán. Az intett a mellette álló katonának, aki erre azért tűnt el a szobából, hogy aztán leállítsa a kínzást. A balján álló katona kinyitotta Auróra cellaajtaját, hogy aztán a lány kezére bilincset tegyen, és elvezesse őt. Amire kilépett a szobából, addigra két katona Nikki önkívületben lévő testét cipelte az egyik cella felé. Auróra az ügynök felé fordult, és idegesen szólította meg azt.

– Azt mondta, hogy elengedik!

– Ez attól függ, hogy maga miként teljesít a próbán.

A lánynak az egész teste remegni kezdett, de nem tehetett semmit, bele kellett törődnie a helyzetbe. A katonák egy olyan terembe kísérték őt, ahová még nem lépett be előtte. A termet fehér szövet vette körül, és mintha ott azokba beágyazott érzékelők lettek volna felállítva. A terem másik végében egy ablak állt, ahonnan a nő nézhette premier plánban, hogy miként teljesített a lány. A teremben ezenkívül állt még egy asztal, amin egy papírlap és egy toll hevert. A következő pillanatban a lány ijedtében ugrott egyet, mivel egy hangosbemondóból a nő hangja tört elő.

– Kezdheti.

Auróra a pillantását a papírra vetette, de még mindig akadtak kétségei annak helyességét illetően, hogy használja-e az erejét. Tudta, hogy a nő addig fogja kínozni Nikkit és őt is, amíg nem marad belőlük semmi más, mint fájdalomtól lüktető húsgolyó, vagy pedig nem bírja tovább, és kötélnek áll.

Nagy levegőt vett, majd felemelte a tollat, és néhány szót vetett a papírra. A következő pillanatban azon szurkolt, hogy a szavak tűnjenek el onnan, ami végül legnagyobb megkönnyebbülésére be is következett. Ismét érezte, ahogyan a teste az időben és a térben enyészett el, de aztán nem maradt számára semmi más, csupán a fájdalom. Menteni akarta magát, de a terem felépítése nem engedte ezt, mivel a plafonon lévő érzékelők a szobában tartották őt. Egyszerűen a plafonnak csapódott, majd a következő pillanatban a gravitáció a föld felé vonzotta a tehetetlen testet, így egyenesen a gyenge lábakon álló asztalra esett rá, ami a becsapódást követően darabjaira tört. A lány éles fájdalmat érzett a gerincében, ezúttal azt nem az emberek fegyverzete okozta, hanem az ütés ereje. Azt hitte, hogy eltört a gerince, de nem lehetett ekkora balszerencséje, hiszen önkéntelenül megmozdult. A hangosbemondóból ekkor meghallotta az ügynöknő hangját:

– Bámulatos. Köszönjük. – Auróra az ájulás szélére került, de még mindig hallotta a nő utolsó szavait. – Készítsék elő a beavatkozáshoz!

Amikor Auróra magához tért, fájdalmat már alig érzett, ehelyett egy éles fény vakította el a pillantását. Azt tapasztalta, hogy a karjait, lábait ismét leszíjazták, de egy csepp erőt sem érzett magában, amivel meg tudott volna szabadulni kötelékeitől. Szinte önkéntelenül kérdezte:

– Hol van Nikki?

– A barátnőjét még egy darabig megfigyelés alatt tartjuk azt remélve, hogy neki is felszínre buknak rejtett képességei – felelte egy hideg hang. Auróra felnézett, és meglátta azon asztal mellett állni az ügynököt, amelyre őt feszítették ki. Ekkor vette csak észre, hogy egy arcukat zöld kendővel takaró orvoscsapattal vette körül magát a nő.

– Mit csinálnak velem?

– Nos – kezdte az ügynök a szemében egy csöpp könyörület nélkül –, fontos szerepet szánunk magának. Az erejét az emberiség szolgálatába fogjuk állítani, de amíg saját vágyai, akarata, gondolatai vannak, addig a magában lakozó erőt nem tudjuk jó célokra fordítani. Most ezektől fogjuk megfosztani magát.

– Egyáltalán kik maguk? – kérdezte a lány cserepes ajkakkal.

– A nevem Harden ügynök, mi pedig csupán egy kormány által kinevezett hivatal vagyunk, ami arra szerződött, hogy mind a hat bolygón fenntartsa a Földön lévő kétezres évek hangulatát. A tudományt nem állíthatjuk meg, de a folyamatos fejlődés, lássuk be, az emberiség vesztét okozhatja. Ezért próbálunk olyan körülményeket biztosítani az emberek számára, amelyek a Föld legboldogabb évtizedeit jellemezték. Ez bizony a kétezres évek környékét jelenti a maga újításaival, találmányaival, vívmányaival. Ezért van az, hogy a hat élhető bolygón stagnál a fejlődés, ezért tudhatjuk biztonságban az állampolgárokat, és ezért boldogok az emberek.

– Talán boldognak látszom? – kérdezte némi ellenérzéssel a lány.

– Nos, maga nehezen nevezhető embernek. Fogalmazzunk úgy, hogy maguk a hibák a gépezetben. Mi meg tudtuk torpantani a világ fejlődési ütemét, de azzal nem számoltunk, hogy maguk az emberek is változni fognak, adaptálódnak a környezethez. Így két lehetőségünk maradt azzal kapcsolatban, amit kezdhetünk magukkal. Az egyik háborúhoz vezetne, így ezzel megdőlne mindaz, amiért dolgozunk, merthogy egy háború a tisztes állampolgárok életébe is kerülhet. A másik megoldás az olyanok felkutatása és irányíthatóvá tétele, mint amilyen maga is. Kissé ironikus, de ezzel elérjük azt, hogy maguk legyenek azok, akiknek a vére által a hat bolygón megőrződik a béke. Maguk azok, akik csírájában fojtják el a fajtájuk mindennemű felkelését. Ehhez viszont egy picike beavatkozás szükséges – emelt fel egy szikét a nő, majd a levegőben egy képzeletbeli vonalat húzott vele a lány homlokára. – Fel kell nyitnunk a koponyáját, amibe egy kis műszert ültetünk be, ami képes kiölni magából minden emberit, minden gondolatot, fájdalmat, reményt. Így válik majd tökéletes katonává. Olyanná, aki szó nélkül követi a parancsokat, még ha azok a halál torkába is vezérelnék magát. Erre fog most sor kerülni. Egyedüli kellemetlensége a beavatkozásnak, hogy nem lehet altatásban végezni, mivel félő, hogy a páciens nem ébred fel többé. Azt pedig nem engedhetjük meg magunknak, hogy az ereje kárba vesszen. Ezért a kisebbik rosszat választva muszáj lesz mindennemű érzéstelenítés nélkül megejtenünk a műtétet.

– Maguk betegek – mondta a lány, de a nő hidegen megrázta a fejét, majd csak ennyit tett hozzá:

– Inkább nevezném magunkat hazafinak.

Ezzel az ügynök megfordult, és magára hagyta Aurórát az orvoscsapattal. A lány tudta, hogy mi fog következni ezek után, de abban egyáltalán nem volt biztos, hogy ki fogja-e tudni bírni mindezt. Úgyis mindegynek tűnt már, ha ugyanis túléli a beavatkozást, elveszíti azt a személyt, akinek ezidáig mondhatta magát.

Az orvosok előkészítették műszereiket, miközben megbeszélték a beavatkozás sorrendiségét és egyéb részleteit. Auróra túlságosan fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy izgulni kezdjen, mintegy a halált várva vetette tekintetét az orvosbrigádra, akik közül odalépett hozzá egy férfi borotvával kezében, hogy megszabadítsa őt a felesleges fürtjeitől. Még, mielőtt a borotvapenge elérte volna a lány koponyáját, egy ismerős hangot hallott meg, ami inkább tűnt egy üvöltéshez, mintsem egy kiáltáshoz hasonlatosnak. Ahogyan Auróra, az orvosok is hallották a folyosón lévő lövöldözés hangjait, amitől megfagyott az ereikben a vér. A lány zsibbadt agyát egyetlen másodperc alatt hasította végig a gondolat… a szabadulás gondolata. Nem látott lelki szemei előtt semmi mást, csupán egy sárga, állatias szempárt. Elfordította ezért a fejét, mivel túlságosan lehetetlennek tűnt a gondolat. Úgy hitte, hogy Lloyd azokban a percekben egy kocsma alkoholos légkörébe burkolódzva szedhet fel fiatal lányokat, miközben esze ágában sincs az ő megsegítésére sietni. De a hangok minden gondolatot megtörve mégis őt idézték.

A levegőt géppuskaropogás és emberi kiáltások hangjai töltötték meg. Auróra nem láthatta, ahogyan kicsapódott az ajtó, majd egy hatalmas lény lépett be a terembe. Az orvosok menekülni próbáltak, de ez elől a szörnyeteg elől nem maradt kiút. Az acélkarmok egymás után tépték fel az ott lévők mellkasát, hogy könyörtelenül oltsák ki az orvosok életét. Amint a szörny végzett a mészárlással, a lány kifeszített testéhez lépett. Auróra érezte a nyakán a meleg érintést, ami a pulzusát próbálta kitapintani. Addigra már nem a szőrrel borított, karmos ujjak kerestek életjelet rajta, hanem hosszú férfiujjak simították végig a bőrét.

Auróra felnyögött, majd egy támpontot keresett, amibe belemélyeszthette a tekintetét. Hamarosan talált is egy zöld szempárt, amit nagyon nehezen tudott aztán elengedni. A férfi tekintetét még soha nem látta ennyire aggodalommal telinek. Lloyd a másodperc tört része alatt széttépte a lány lábait, kezeit lefogó bilincseket, majd átkarolta Auróra megtört testét, és izmos mellkasához szorította azt, miközben halk, mély hangján ennyit mondott neki:

– Nincs semmi baj, kölyök. Semmi baj! – nyugtatta a ziháló lányt. – Itt vagyok veled, már senki nem bánthat.

Auróra az örökkévalóságig képes lett volna ellenni abban az állapotban. A férfi a karjaiban vitte őt, így a fejét annak mellkasához simította, becsukta a szemét, és teleszívta tüdejét Lloyd illatával. Az pedig a lehető leggyengédebben bánt vele, ami szinte elringatta őt.

De mégis volt valami, ami nem hagyta Aurórát a kellemes sötétségbe zuhanni, mivel agya hátsó részén ott motoszkált a gondolat, amely egy szőke lányhoz kötődött. Egy másodperc alatt tért vissza az életbe; kipattantak szemei, megfeszült a teste, így majdnem lebukfencezett a férfi karjaiból, de az erősen tartotta őt. Hirtelen megtalálta Lloyd tekintetét, így aggódva mondta neki:

– Meg kell mentenünk Nikkit! – Azt hitte, hogy a férfi vitatkozni fog vele, de az csak röviden ennyit kérdezett:

– Tudod, hogy merre van?

– Azt hiszem, igen – felelte a lány, majd szemlátomást le akart szállni a férfi karjaiból, így Lloyd le is tette őt a földre, miközben megkérdezte tőle:

– Tudsz járni?

– Igen – bólintott egyet már kevésbé magabiztosan a lány, mire megállt mindkét lábán, és igyekezett nem elájulni menet közben. Körülnézett, és ekkor vette észre, hogy egy vészjelző sziréna hangja verődött vissza a falakról, miközben a folyosó kihalt maradt. Tekintete így megakadt a folyosót borító holttesteken. Felismerhetetlenségig összeroncsolt katonák feküdtek ott, néhánynak hiányoztak a végtagjai, a fejük, mások még szökőkútként bugyogva ki testükből a vért meghalni készültek. A lány nagyot nyelt, ekkor már biztos lehetett abban, hogy el fog ájulni, de aztán Lloyd érintése térítette őt magához. A férfi megfogta a vállát, amitől annak egyfajta borzongás futott végig a gerincén, amit nem tudott mire vélni. Megpróbálva kizökkenteni magát émelygő állapotából előremutatott, és ennyit mondott:

– Arra voltak a celláink.

Lloyd megiramodott maga után vonva a lányt. Amint aztán befordultak egy folyosón, hirtelen záporozó lövedékek hangja ütötte meg a fülüket. A férfi egy szempillantás alatt magához vonta a lányt, egy másodperc alatt átölelte őt, miközben hátat fordított a lövedékeknek. Auróra alig tudott lélegezni, de ez a férfi szoros ölelésének csak részben lehetett köszönhető. Hallotta, ahogy Lloyd felkiáltott, miközben a testébe csapódtak a lövedékek. Szorosan fogta a lányt, nem engedte, hogy akár az egyik golyó is őt érje. A férfi fájdalma szinte elviselhetetlenné nőtte ki magát, miközben Auróra hirtelen észrevette, hogy az őt szorító test változásnak indult. Megnyúlt, szőr borította a tagjait, így már nem is emberi kéz, szinte egy mancs ölelte át őt. Lloyd szeme is megváltozott; sárga színt öltött, miközben érezhető remegések futottak végig az egész lényén.

Auróra megijedt, bár már volt szerencséje így is látni a férfit, mégsem állt még ennyire közel hozzá. Másrészt pedig úgy tűnt, hogy ez a változás visszafordíthatatlan folyamatot indított be rajta, és minden testébe csapódott golyóval egyre inkább eluralkodott rajta a medve ereje. Lloyd kínjában felordított, miközben a következő szavakat kiáltotta a lánynak:

– Menekülj! Nem tudom már visszafordítani!

A következő pillanatban Auróra egy nagy lökést érzett magán, majd a földön csúszott pár métert, és rémült tekintettel nézte végig, hogy mi történt előtte. Lloyd egyre csak nőtt és nőtt, miközben eluralkodott rajta az állat; nagy karmai és éles fogai nőttek, majd a következő pillanatban egy fülsüketítő durranást hallatott. Alig hitt a szemének, amint azt vette észre, hogy már nem a férfi állt ott előtte, hanem egy hatalmas, vad, fekete medve. Ez a medve mégsem hasonlított egyetlen természetfilmen látott rokonára sem, mivel szőrét az égnek meresztette, vérszomjas pofája tele volt gyilkolásra kész fogakkal, acélkarmai a folyosó padlójába fúródtak, szemei vérben forogtak, és izmos teste egyszerűen óriásinak tűnt. Bármely más medve eltörpült volna mellette, így nagy, izmoktól duzzadó testével kinyomta a folyosó falait. Egy pillanat alatt felüvöltött, és az őt célba vevő katonákra vetette ádáz tekintetét. Auróra ekkor befogta a fülét, majd a szemeit is becsukta, mivel nem akarta látni a mészárlást. Az ott lévőkből ugyanis nem maradt semmi, csupán néhány véres csont és húscafat.

Auróra a támadó medve által keltett káoszt kihasználva lábra állt, és a barátnőjéhez vezető utat kezdte keresni. Hamar megtalálta a jól ismert ajtót, de az bezárva állt előtte, így nem tudott azon keresztül bejutni a cellákhoz, bárhogy is püfölte azt. Ekkor egy elkeseredett gondolat jutott eszébe; a folyosót immár teljesen beterítette a katonák kiömlő vére, így azt felhasználva a falra írt néhány szót, mire az ajtó zárja egyszerűen felpattant. Belépett a szobába, majd az egyik cellához sietett. A barátnője rémülten kezdte őt kérdezgetni a történésekről, miközben a rácsok kegyetlenül állták útjukat.

– Mi az? Mi történik? Mi ez a lövöldözés?

– Nyugi, segíteni jöttünk.

– Jöttetek? De mégis, kivel?

– Állj arrébb! Megpróbálom kinyitni a rácsodat – felelte Auróra szinte ügyet sem vetve a barátnője kérdésére. Kétségbeesetten kezdett keresni valamit, amivel kinyithatná a rácsot. De, mivel kulcsot nem talált, egyre kevesebb esélyt látott arra, hogy ez sikerülni fog. Végül a tekintete a közelben lévő botra vetült, amivel nemrég őt is és a barátnőjét is kínozták. Egy kósza gondolat futott át az agyán, felkapta a botot, megnyomott rajta egy gombot, majd újra felszólította a barátnőjét ezúttal arra, hogy álljon egy kicsit hátrébb a rácstól. Amikor Nikki ellépett onnan, az árammal teli botot a zárhoz nyomta, ami egy csapásra tönkretette a rendszert, így az ajtó egyszerűen kinyílhatott. Nikki ezért legjobb barátnője nyakába ugrott, szorosan magához ölelte őt, miközben Auróra szeméből is könnyek kezdtek potyogni.

Az idilli pillanat nem tarthatott olyan sokáig, mivel egy hangos dörrenés térítette őket magukhoz. Felkapták a fejüket, és észrevették a hatalmas, fekete medvét, amint az betörte a szoba ajtaját és leszakította a fal egy részét. A medve szájából egy bakancsos láb lógott ki, aminek már nem akadt gazdája. Nikki önkéntelenül sikított fel a látványtól, mire Auróra felszólította a barátnőjét:

– Lassan kezdj el hátrálni! – Nem kellett ezt kétszer mondania a szőke lánynak, az remegő lábakkal azonnal hátralépett, viszont Auróra nem mozdult.

– Te meg mit csinálsz? – suttogta neki Nikki.

– Csss! Maradj csöndben! – utasította őt a vörös hajú lány, miközben előrelépett egyet. A medvének szemlátomást nem tetszett ez a dolog, mivel egy fülsüketítőt morgott, amitől megállt Aurórában az ütő. Semmi emberi nem volt abban a bestiában; sem a sárga szemei, melyek közepén sötéten világítottak fekete, lelketlen pupillái, sem az izmos, erőtől duzzadó alkata, sem pedig a mozgása. Olyan volt, akár egy lélekpusztító fenevad, amely nem volt képes másra, mint gyilkolni. Auróra jól tudta ezt, mégsem akart hátrálni. A medve fenyegetően rámorgott éles fogakkal teli pofáját mutatva felé. A lány egész testében remegett a félelemtől, mire kinyújtotta reszkető karját az állat felé. Nikki ezt nem bírta már, így felszólította barátnőjét igyekezve nem emelni fel a hangját.

– Mi a fenét csinálsz? Gyere el onnan!

– Bízz bennem! Nem fog bántani. – Valójában Auróra ebben egy cseppet sem lehetett biztos, viszont úgy gondolta, hogy neki mégiscsak nagyobb esélye van lecsendesíteni a bestiát, mint a barátnőjének. A medve izgatottan helyezkedett egyik hatalmas lábáról a másikra, miközben elbőgte magát, de nem kezdett támadásba. Auróra még egyet lépett előre, és remegő kezekkel, torkában dübörgő szívveréssel a medve felé közelített. Az állat még egy utolsót bőgött, mielőtt a vékony, gyenge kéz elérte volna a bundáját. A lány a homlokán simította végig az állatot, miközben az arcán érezte a fenevad meleg fújtatását. Titkon félt attól, hogy a medve egy pillanat alatt végez vele. Megtehette volna, hiszen Auróra védtelennek és törékenynek bizonyult hozzá képest, de az csak állt, mire sárga szemeit a lány arcába fúrta, aki remegő kezekkel tovább simogatta az állatot mintegy csitítva őt. A következő pillanatban a fenevad megmozdult, előrelépett, amitől Auróra megijedt, és elkapta a kezét. A medve újra felbőgött, majd leeresztette busa fejét a nyakát mutatva a lánynak. Olyan testtartást vett fel, mint egyes betanított lovak, amelyek arra várnak, hogy gazdáik rájuk üljenek. Auróra egy elfojtott sóhajjal Nikki felé fordult:

– Azt szeretné, ha felülnénk rá.

– Én ugyan fel nem ülök erre a szörnyetegre!

– Nincs más esélyünk – vont vállat Auróra.

– Nem, én soha! – felelte Nikki, miközben folyamatosan rázta a fejét.

– Ez az egyedüli módja, hogy a lehető leghamarabb elhagyjuk ezt a helyet.

Ezzel már Nikki sem tudott vitatkozni. Egyet előrelépett, de a medve rámorgott, amitől megfagyott ereiben a vér.

– Ennyi volt, én megpróbáltam – fonta karba a kezét a szőke lány, de Auróra kimozdítva őt a testtartásából kézen fogta őt, és közelebb vonta a medvéhez, ami sárga szemeit le sem vette róluk. A vörös hajú lány ült fel először a bestia hátára, majd a kezét nyújtotta barátnőjének. A medve elbőgte magát, így Nikki olyan gyorsan ugrott fel a hátára, ahogyan csak tudott. Úgy vélte, mégiscsak biztosabb helyen lehetett ott, ahová nem érhetett a medve állkapcsa és karmai. Miután mindketten felkerültek az állat hátára, a medve futásnak eredt. Auróra megkapaszkodott a dús szőrzetben, míg Nikki a barátnője testét karolta át, így kénytelenek voltak eltűrni, hogy az állat arra cipelje őket, amerre csak kedve tartotta.

7. fejezet

Oldfield

Auróra a medve hátába fúrta a fejét, miközben az állat iszonyatos tempót diktált. Csak abban lehetett biztos, hogy egy erdőben voltak, hiszen a mellettük elsuhanó fák szinte zöld burkolattá váltak körülöttük, mely az útjukat szegélyezte. Egy idő után a medve lassulni kezdett, majd egy nagyot ordított. Auróra ekkor megsejtette, hogy hamarosan viszont fogja látni Lloydot. A medve ledobta a hátáról a két lányt, miközben jókora bömbölések közepette karmaival végigszántotta a talajt, miközben egyre emberibb formát öltött. Nikki csodálkozva nézte az átalakulást. Bár Auróra barátnőjénél már többször láthatta, ahogy Lloyd állatias külsőt vett fel, őt is meglepte ez a fajta agónia, melynek következtében az állat teste teljesen megváltozott, karmai emberi kezekké váltak, hatalmas teste összement, szőre megritkult, majd teljesen kihullott, így végül egy kimerült, meztelen férfi izzadt teste hevert a két lány szeme előtt.

Lloyd a földnek támaszkodott összegömbölyödve, a lányoknak háttal, majd, amikor mégis megmozdította fejét, zöld szemeit Aurórának szegezte, aki a látványtól nem talált szavakat. Őt előzőleg műtéthez öltöztették be, de, mivel a fejét érte volna az operáció, ezért nem igazán törődtek a többi öltözetével. Fehér rabruhája fölött egy zöld köpenyt viselt, ezt akkor levette magáról, és szemét lesütve adta át a férfinak. Lloyd elfogadta a köpenyt, maga köré csavarta azt, de még így is zavarba ejtően sok látszódott tökéletes testéből. Auróra egyre csak Nikki könyökének bökdösését érezte az oldalában, bár a látvány miatt először észre sem vette ezt, hiszen Lloyd felegyenesedett, és a lányok felé fordult.

– Ő kicsoda? – kérdezgette tőle a szőke lány. Amikor Auróra végre meghallotta barátnője kérdését, odafordult felé, és bemutatva őket egymásnak először a férfire, majd a szőkeségre mutatott.

– Ő Lloyd, ő pedig Nikki.

– Részemről a szerencse – mondta saját magát végigmérve a férfi, miközben szinte alig foglalkozott a lányokkal.

– Mégis, honnan szalajtottál egy ilyen jó pasit? – húzta magához közel Nikki Aurórát, miközben suttogóra fogta azt gondolván, hogy Lloyd majd nem hallja a szavaikat. De, mivel a férfi észrevette, hogy a vörös hajú lány nyakig pirult, ő válaszolt helyette:

– Egy szerencsétlen véletlennek köszönhetően. – A következő pillanatban Aurórára vetette zöld tekintetét, miközben Nikki is zavarba jött a látványtól. Erre mindketten meghallották a férfi kérdését. – Mi történt? Alig emlékszem valamire attól kezdve, hogy a katonák lőni kezdtek ránk.

– Nos – mondta az agyműtéten majdnem átesett lány, miközben próbálta tekintetét a férfi arcán tartani, és nem hagyni azt elkalandozni más, lentebbi területekre –, azután egy hatalmas medvévé változtál, és megöltél mindenkit, aki csak a szemed elé került.

– Ja – sóhajtotta útitársuk mintegy nyugtázva a dolgot, majd a homlokát ráncolva megkérdezte:

– És ti mégis, hogy éltétek túl?

– Én menekülni akartam – kezdte Nikki –, de Auróra odament a medvéhez, és… – kezdte keresni a megfelelő szavakat – egyszerűen csak… megszelídítette őt.

– Az lehetetlen! – hitetlenkedett Lloyd, majd zöld tekintete elkomorult, és fájdalommal a szemében folytatta:

– Ez a medve egy lelketlen szörnyeteg, nem olyan, mint a normális medvék, ez kedvtelésből öl.

– De mégiscsak te irányítod, nem? – kérdezte Auróra értetlenkedve.

– Részben – csóválta a fejét a férfi. – Ilyenkor én elveszek benne, sokszor nem tudom őt irányítani, néha csak passzív megfigyelője vagyok a vérengzésnek. Még soha nem történt velünk olyan, hogy életben hagyott volna valakit, aki az útjába került.

– Ezúttal mégis – vont vállat Nikki, de aztán Auróra szólt közbe.

– Mindenesetre köszönöm, hogy megmentettél minket.

– Ha nem szöktél volna el, nem kellett volna megmenteni téged – mondta szemrehányóan a férfi, de a zöld ruhácskába csavart teste kevesebb komolyságot kölcsönzött neki, mint előtte bármikor.

– Muszáj volt. Nem akartál segíteni, így gondoltam…

– Hogy önszántadból a halálba sétálsz? – fejezte be a lány mondatát Lloyd, majd némi szarkazmussal hangjában hozzátette:

– Mondhatom, nagyon megfontolt ötlet volt.

– Mindenesetre elértem, amit szerettem volna, ugyanis Nikki itt van velünk – húzta ki magát a lány.

– Ha jól emlékszem, én értem el ezt, és nem te – emelte fel a kezét a férfi, így mutatóujját Aurórának szegezve mondta a következőket:

– Te nem csináltál semmit, csak hagytad nekik, hogy kedvükre kísérletezzenek veled. Én voltam az, aki megmentett titeket.

– És mégis, mennyi ember életének árán? – kérdezte a lány szemrehányóan. Tudta, hogy nem igazságos ez, hiszen inkább hálásnak kellett volna lennie Lloyd segítségéért. Mivel nélküle már a gépezet részévé vált volna, egy lelketlen katona lett volna belőle is, aki arctalan emberek utasítását követve bántott volna másokat. De valahogy úgy érezte, hogy az ő lelkében is élt egy dühöngő medve, aminek haragját Lloyd szavai szították fel. A férfi közelebb lépett a lányhoz, akinek ettől elállt a szava, majd nyugodt hangon megjegyezte:

– Hármas számú szabály; nem kóborolsz el, nem hagysz faképnél, nem kezdesz külön akcióba. Vagyis a túlélés érdekében mellettem maradsz. – Zöld tekintetét a lány szemébe fúrta, miközben így folytatta:

– Remélem, eljut a tudatodig, hogy ez mennyire egyszerű; ha velem maradsz, túléled, ha nem, akkor meghalsz – majd Nikkire nézett, és hozzátette:

– Ugyanez vonatkozik a barátnődre is. – Ezzel megfordult, majd mélyet szippantott a levegőből, miközben Auróra megkérdezte tőle:

– És mégis, mi a terved? Van egyáltalán?

– Nem vagyunk messze a célunktól, de előtte ruhát, egy járművet és kaját is szereznünk kellene.

Auróra ezekre a szavakra az ajkába harapott, hiszen cseppet sem tetszett neki Lloyd módszere, ahogyan ezeket a dolgokat intézni szokta. Titkon úgy gondolta, hogy addig nincs veszve semmi, amíg még akadtak elvei, amikhez ragaszkodhatott. És egy ilyen elv volt az is, hogy nem lop, hacsak nem az élete múlik rajta. Mindenesetre hamarosan a nyomukba szegődött a szerencse.

Egy darabig az erdőben sétáltak, persze az a környezet nem igazán akart megfelelni a mezítláb való gyaloglásnak. Végül mégis megszokták a lábuk alatt recsegő gallyak érzetét és az erdő kemény talaját. Egy nagyváros felé futó autópálya pihenőjéhez érkeztek, ami az erdő mellett helyezkedett el. Ebben a pihenőben olyan konténereket állítottak fel, amelyekbe a régi, elhasználódott ruhákat dobták azok, akik meg akartak tőlük válni, és jótékony célokra akarták fordítani azokat. Gyerekjátéknak bizonyult feltörni a konténert a felkelő csillagos égbolt alatt, és néhány ruhát kicsenni belőle. Először hagyták Lloydot felöltözni, így a két lány őrt állva figyelte, hogy jönnek-e arra emberek. De a pihenő igencsak kihaltnak lehetett mondható. Amikor Lloyd végül magára húzott egy neki kicsit szűkös inget, farmernadrágot és bakancsot, Nikki arcán egy széles mosoly jelent meg, miközben megszólalt:

– Így egészen emberien festesz. – Lloyd csak egy állatias morgással válaszolt neki, mire ezúttal rájuk került a sor, hogy a konténer mögé bújjanak, és ott lecseréljék a zsákruhát valami kevésbé feltűnőre. A ruhák elméletileg tiszták lehettek, de néhány kétes ruhadarab is akadt a kezükbe, amivel jobbnak láttak nem kísérletezni. Miközben öltöztek, Nikki megkérdezte barátnőjét a következőről:

– Hogy akadtál össze ezzel a… férfival? – választotta végül a megfelelő szót a szőke lány.

– Ez egy hosszú történet. Röviden annyi, hogy akadt néhány fickó, aki zaklatni kezdett engem egy bárban, és ő húzott ki a csávából.

– Aztán rám ragadt, mint légy a légypapírra – vette át a szót egy, a sötétből előtörő, mély hang. A lányok egymásra néztek, de nem szóltak semmit. Nikki egy kis idő után megkérdezte Aurórától:

– Hol találkoztatok? Miután a házat megrohamozták a katonák, te eltűntél, engem meg elfogtak, és megpróbáltak kiszedni belőlem mindent, amit csak tudtam rólad.

– A Hetedik Bolygón, jobban mondva azok egyikén – válaszolta a vörös hajú lány, miközben begombolta magán a szűk farmert, amit a konténerben talált. Válasza kevéssé lehetett kielégítő, de mielőtt még Nikki kérdezősködni kezdett volna, előmászott a konténer mögül. Ott viszont nem találta Lloydot. Már-már izgatottan kezdte vizslatni a sötétséget, amikor megjelent a már ismerős, jellegzetes férfialak. Lloyd egy pénztárcát nyújtott a magasba, majd megkérdezte:

– Ki éhes?

– Én az vagyok! Éhes, mint a farkas – mászott elő Nikki is a konténer mögül, miközben barátnője nem lehetett biztos abban, hogy az valóban ételről beszélt-e. Auróra ekkor vette észre, hogy a lány szintén szűk farmert és mély dekoltázsú pólót viselt, ami szinte a nyakáig nyomta termetes idomait. Egy nagy mosoly ült az arcán, miközben lazán dobálta dús, göndör fürtjeit. Auróra túlságosan is jól ismerte őt ahhoz, hogy tudja, hogy mit jelentsen ez; Nikki flörtölni kezdett a kísérőjükkel. Lloyd egy pillantással végigmérte Nikki idomait, majd bólintott egyet, megfordult, és a közeli büfé felé vették az útjukat. Auróra nem értette, hogy miért zavarta az, hogy Lloyd megnézte a barátnőjét, hiszen minden férfi, akivel a szőke lány valaha találkozott, így tett. Ez alkalommal viszont másnak tűnt a helyzet. Ezért hagyta Lloydot előremenni, miközben könyéken ragadta Nikkit, és megkérdezte tőle:

– Mi ütött beléd?

– Belém? Ugyan semmi.

– Látom, amit csinálsz – támadt ellenérzése Aurórának. – Minden férfival ezt csinálod, aki tetszik neked.

– Talán a barátod is tetszik nekem – vont vállat a szőke lány, és indult volna tovább az étterem felé, viszont Auróra az útját állta, így nem hagyta őt. Nikki kihúzta magát, majd gyanakodva kérdezte tőle:

– Talán van köztetek valami?

– Nem, dehogyis! – ellenkezett Auróra kikérve magának a feltételezést.

– Akkor meg miért zavar?

– Mert… – Ez lehetett az a kérdés, amire maga is kereste a választ. – Mert te is láthattad, hogy mire képes. Csak téged féltelek… – Ebben a pillanatban a tőlük körülbelül tíz méterre lévő Lloyd oldalra fordította a fejét, mintha fülelne. Auróra nem akarta, hogy hallja a szavait, de lehet, hogy már túl késő volt visszakozni.

– Nyugi, ha ő nem akarja, akkor nem lesz semmi…

Ez persze cseppet sem nyugtatta meg Aurórát. Felsóhajtott, majd némán követte az étterembe a várakozó férfit. Ott rendeltek maguknak némi ételt és italt, majd leültek megbeszélni a történteket. Auróra is elmesélte mindazt, ami vele történt, és amit az ügynöktől tudott meg, de mintha Lloydot nem lepte volna meg mindaz, amit hallott. A férfi csak csöndben majszolta az ételét. A vörös hajú lány félve kérdezett rá nála a beszámolója végeztével:

– Gyakran megtörténik ez veled? – Lloyd felnézett a tányérjából, de Auróra bizonytalanul folytatta:

– Hogy medvévé változol?

– Körülbelül ötven évvel ezelőtt történt velem ilyesmi utoljára – válaszolta szűkszavúan a férfi, mire Nikki megjegyezte:

– Jól tartod magad!

– Lassabban öregszem, mint az átlagember. Nálam egy évtized körülbelül két évnek felel meg, annyit is öregszem ezalatt.

– Döbbenetes – felelte Nikki a haját csavargatva. – Akkor hány éves vagy?

– Ez a létezésem kétszázötvennegyedik éve.

– Ötvennégynél nem is nézel ki többnek – ismerte el Nikki, de Auróra valahol máshol maradt leragadva.

– Mi történt ötven évvel ezelőtt? – Lloyd leejtette a kanalat, tekintete elsötétült, mire a vörös hajú lány észrevette, hogy valami nagyon fájó emlékre sikerült rátapintania. Már-már azt hitte, hogy Lloyd nem fog neki válaszolni, de aztán mély hangján csak ennyit mondott:

– Gyilkoltam. – Elhallgatott, és látszott, hogy elöntötte az arcát a fájdalom. – Ezúttal olyanokat is megöltem, akiket nem kellett volna.

– Sajnálom. – Auróra ösztönösen megfogta a férfi kézfejét, aki szintén ösztönösen húzódott el tőle.

– Ne tedd! – mondta mély hangján mintegy legyűrve magában az emlékeket. – Valaha én is olyan lehettem, mint amilyen szörnyeteget belőled is csinálni akartak. Csakhogy akkoriban még nem agyműtétek által váltak azzá az emberek. – Mindkét lányra néma csönd telepedett várva a folytatást. – Olyanokat gyűjtöttek, akik önként szálltak harcba, egykor én is ilyen voltam.

– Mit kellett tennetek? – kérdezte halkan Auróra.

– A Hetedik Bolygó valamelyikén, ahol feltörtek a lázadások, egyszerűen rendet kellett tennünk. De nemcsak gyilkolnunk kellett, hanem be is kellett gyűjtenünk az olyanokat, akiknek nagy erejük volt. Olyanok lehettek, mint amilyen te vagy – nézett Aurórára, aztán újra lehajtotta a fejét, és néhány másodpercnyi csönd után ekképp vitte tovább a gondolatmenetet:

– Azokat, akiket nem tudtak irányítani, vagy nem álltak kötélnek, egyszerűen megölették, másokon kísérleteket végeztek. Az volt a legfőbb feladat, hogy irányítható katonákat kovácsoljanak belőlük, akik az emberek jogait védik. Előfordult, hogy évtizedeket töltöttem medveként nem törődve azzal, hogy ki kerül az utamba… Már-már azt hittem, hogy örökre elveszek…

– Miért szálltál ki végül? – kérdezte Nikki, akinek a hangja egy csapásra magához térítette Lloydot. Az a kíváncsi tekintetű lányokra vetette pillantását, akik az asztalon előredőlve hallgatták a beszámolóját.

– Megismertem valakit – sóhajtotta a férfi. – Valójában egy nő miatt kerültem bele ebbe, és egy másik nő húzott ki onnét.

– Mi történt velük? – kérdezte Auróra szinte már magától tudván a választ.

– Az első csak kihasznált… azért volt velem, hogy önként csatlakozzak az osztaghoz. A másik… – A férfi felsóhajtott, majd kiült arcára a gyötrődés. – a másik valóban szeretett.

– Mi lett velük? – tette fel Nikki Auróra kérdését előrehajolva, miközben Lloyd megrázta a fejét, felszegte állát, és kegyetlenül közölte velük:

– Meghaltak. Én öltem meg őket. – A következő pillanatban felállt, otthagyta az ételt, és még csak elnézést sem kérve a mosdó felé vette az irányt.

Auróra szinte a saját testében érezte a férfi szenvedését, de nem merülhetett el benne, merthogy Nikki is felállt, majd így szólt barátnőjéhez:

– Hozok még egy kólát. Neked kell valami?

– Nem, köszi – rázta Auróra a fejét, majd ismét az előtte lévő étel elpusztítására koncentrált.

Nikki viszont nem kóláért ment, hanem ő is a mosdók felé vette az irányt, ami legjobb barátnőjének fel sem tűnt. A férfimosdó feliratát figyelmen kívül hagyva belépett oda, így tekintete a hideg vízben éppen arcát mosó Lloydra vetült. A férfi felegyenesedett, majd megjegyezte:

– Ez férfimosdó, neked nem kellene itt lenned.

– Nézd, lehet, hogy rosszul kezdtük az ismerkedést – felelte Nikki, miközben felült a mosdókagylókat magába ölelő pultra, és közelebb vonta magához a férfit, aki viszont erélyes mozdulattal húzta ki kezét a nő szorításából. – Talán nem tartasz szépnek?

– Minden férfi szépnek tart téged – mondta ki az igazságot Lloyd, miközben tekintetét a szőke lányra vetette –, de ezt már amúgy is tudod. Minek kellek én is, hogy ezt bizonyítsam neked?

– Arra gondoltam, hogy egy kicsit lazulhatnánk együtt – csúsztatta végig a kezét a férfi ingén, de mielőtt az még a nyakához érhetett volna, Lloyd megállította a kezet, és komolyan a lány szemébe nézett.

– Nem szoktam lazulni.

– Lehet, hogy pont ez a baj. – Nikki nem akarta feladni, így egyenesen széttárt combjai közé húzta a férfit, ahonnan nem akart menekülőutat engedi neki. De Lloyd mégis hátralépett, hogy erélyesen megjegyezze:

– Menj ki, amíg szépen kérlek!

– Hú, most aztán megijedtem. Különben mi lesz, újra medvévé változol, és leharapod a fejem? – A lány nem akart leadni kacér mosolyából, így a férfi azon volt, hogy elhagyja a mosdót a felkínálkozó lánnyal együtt. Végül annak szavai állították meg őt. – Auróra miatt van, igaz?

– Mi köze lenne hozzá? – fordult vissza értetlenül Lloyd, mire a lány megrántotta a vállát, majd leugrott a pultról.

– Látom abból, ahogy ránézel. Senki másra nem néztél úgy, akivel utunk során találkoztunk… még rám sem.

– Nem is ismerjük egymást.

– Az nem számít, hiszen medveként is ugyanúgy néztél rá, mint emberként. Csak még azt nem tudtam eldönteni, hogy a szemedben égő vágy azt jelzi-e, hogy szőröstül-bőröstül fel akarod őt falni, vagy inkább magadnak akarod őt megmenteni.

– Fogd be a szád! – markolta meg a lány felkarját a férfi, aki ettől ösztönösen összerándult, de aztán a következő szavak csúsztak ki Nikki formás ajkai között:

– Kicsit talán mindkettő.

A következő pillanatban Lloyd elengedte a lányt, és készen állt elhagyni a mosdót, de a szőkeség utánalendült. Ahogy kitárult az ajtó, a férfi Auróra barna tekintetével találkozott, aki éppen a szemben lévő női mosdóból lépett elő. Egy halk morgást hallatva Lloyd otthagyta a lányt, aki aztán szemben találta magát szőke barátnőjével. Aurórának akadtak elképzelései arról, hogy mégis mi történhetett a férfimosdóban, de erről láthatóan senki nem akart vele beszélni, ezért ő is hagyta a témát. Miután befejezték a vacsorát, ideje volt továbbindulni.

Lloyd a továbbiakban nagyon szűkszavú maradt, bár Auróra amúgy sem tűnt hajlandónak sokat beszélgetni vele, ugyanis a férfi ismét autólopásra kényszerült. Nikki pedig csak annyit tudott kihúzni belőle, hogy azért talált rájuk az emberek bázisán, mivel egészen a titkos intézetig követte Auróra szagát. A vörös hajú lány nem igazán tudta mire vélni ezt, mivel ő a világon senki szagát nem tudta megkülönböztetni a többitől, így azt sem tudhatta, hogy neki milyen szaga lehetett. Lloyd arra sem volt nagyon hajlandó válaszolni, hogy mégis hová igyekeztek. Annyit volt csak képes megmondani nekik, hogy a fővárosba, Step-dubaiba mentek. Így hát a lányok engedték, hogy az autó odavigye őket, ahová csak a férfi akarta. Az belefúrta a tekintetét a tájba, és megkísérelt nem törődni a fel-felgyülemlő fáradtságával. A helyzeten nem segített az, hogy eközben a lányok elaludtak a hátsó ülésen.

Az éj leple alatt érték el végül a céljukat, így Lloyd is hátrahajtotta az ülését, így ő is tudott aludni néhány órát. Auróra bizonyult az elsőnek, aki a reggeli napsütésre kelt. Először alig bírt hinni a szemének, mivel egy zöld területen állt meg végül az autójuk, aminek közepén egy terebélyes kőépület magasodott. Nem kellett a lánynak látnia az órára igyekvő diákokat ahhoz, hogy tudja, hogy egy egyetem területére keveredtek. Valaha ő is járt arra, ugyanis ez volt a második hely, amit a továbbtanulásnál benyújtott jelentkezési papírján megjelölt. Nikki álmos hangja térítette magához Lloydot, aki felegyenesedett, és körülnézett.

– Mégis, mit keresünk az N.L.T.E.²-n? – kérdezte a szőkeség.

– Hogy hol? – kérdezte Lloyd, majd a fáradtságot letörölve az arcáról folytatta:

– Ja, igen, az egyetem… Mennyi az idő?

– Mindjárt kezdődik az első óra – felelte Auróra, mire Lloyd, hozzátette:

– Nagyszerű. Akkor nem késsük le a találkozót.

A lányok semmit nem értettek ebből, ehelyett végignézték, ahogy a férfi kiszállt a kocsiból, és így tettek ők is. Szó nélkül követték Lloydot, aki a diákoktól hemzsegő, vastag folyosókon a fizika tanszék iránt érdeklődött. Ott végül megtudták, hogy minden tanár órát tartott azon a reggelen, így egy kedves nő vezette el őket a nagyelőadóba, ahol félkör alakban asztalok magasodtak körülvéve egy pódiumot, amihez egy tábla is tartozott. A hátsó sorban foglaltak helyet, miközben semelyik lány nem értett semmit a történésekből. Még akkor sem, amikor belépett a tanár. Egy fiatal férfi volt az vállig érő, barna hajjal, kék szemekkel, vékony testalkattal. A férfi a pódiumon foglalt helyet, majd kinyitotta aktatáskáját, ahonnan elővette jegyzeteit, mire nekikezdett az oktatásnak. Nikki félhangosan súgta oda Lloydnak:

– Ugye tudod, hogy mi bölcsésznek tanultunk, így gőzünk sincs a fizikáról?

– Nem azért hoztalak ide benneteket, hogy tanuljatok. – Auróra meg akarta kérdezni, hogyha nem ezért, akkor meg mégis miért vannak ott egy egyetemen, de Lloyd a következő szavakkal csöndre intette őket:

– Hagyjátok a kérdéseket, és figyeljetek az órára! Vagy legalábbis csináljatok úgy!

Lloyd is hátradőlt a kicsit sem kényelmesnek mondható padban, majd becsukta a szemét, és félálomban hallgatta a tanár előadását a szubatomi részecskékről. A lányok összenéztek szinte azt kérdezve egymástól, hogy útitársuk vajon mennyit érthetett az előadásból. Amikor végre véget ért az óra, a tanár megkérdezte a hallgatóktól, hogy van-e kérdésük, de azok nem jelentkeztek, ehelyett elkezdték összepakolni a cuccaikat. Ekkor már Lloyd is magához tért, majd gyors iramban lépdelt le a lépcsőn, és a tanárhoz intézte e szavait:

– Nekem lenne egy kérdésem. – A fizikus örömteli tekintettel fordult felé, aztán majdnem eldobta az aktatáskáját, amikor meglátta a kérdezőt. A lányok egyértelműen látták, hogy az teljesen ledöbbent Lloyd látványától, és látszólag kicsit sem örült a találkozásnak.

– L… Lloyd! – mondta meglepetéstől csengő hangon a tanár. – Hát te? Mi… Minek köszönhetem a látogatásodat?

– A segítségedre van szükségünk – lépett egyet hátra utat nyitva Aurórának. A fizikus megragadta Lloyd karját, majd halkan szegezte neki a következő szavakat:

– Ne itt! Amennyire csak lehet, kerülni szeretném a feltűnést. Találkozzunk a másodikon lévő tanári szobában öt perc múlva!

A következő pillanatban a férfi kiviharzott a teremből. A többieknek sem akadt más választásuk, mint hogy úgy tegyenek, ahogy a tanár kérte tőlük.

Hamarosan a másodikon találták magukat, és ott kezdték keresni a tanár irodáját, akinek nevét végül egy ajtóra írva találták meg. Auróra magában olvasta el a nevet: Prof. Peter Oldfield. A következő gondolata az volt, hogy a tanár nagyon is fiatalnak tűnt ahhoz, hogy professzor legyen. Rövid kopogtatás után beléptek a szobába, ahol meglátták a fizikust, ahogy az éppen whiskyt töltött egy kristálypohárba, és azonnal le is gurította azt a torkán. A lányokban felmerült a gyanú, hogy tudhatott Lloyd képességéről. Az whiskyvel kínálta a jövevényeket is, de csak Lloyd fogadta el a poharat, miközben a tanár ennyit mondott neki:

– Mikor is találkoztunk utoljára? Van legalább tíz éve.

– Szerintem van az tizenöt is – javította ki őt Lloyd, miközben egy furcsa mosoly ült az arcára, majd egy laza mozdulattal ledobta magát az egyik bőrfotelbe, amely a szépen berendezett iroda egyik fő kellékeként díszelgett, és ami egy réginek, így egyben drágának tűnő asztal előtt állt. Auróra ekkor nézett csak körbe, így a tekintete végighaladt a könyvespolcokon, az antik berendezési tárgyakon, lámpákon, és végül a fizikuson állt meg. Önkéntelenül csúszott ki a száján a következő mondat:

– Elég fiatal ahhoz, hogy tizenöt éve ismerje Lloydot – ráncolta a homlokát a lány.

– Peter is közülünk való, egyszerűen nem öregszik – nyilvánította ki Lloyd, miközben Auróra szemei tágra nyíltak, de mielőtt még megkérdezhette volna tőle, hogy mégis hány éves, a tanár úr feléje intézte szavait.

– Láttalak a hírekben, és sajnálom, hogy nem tudtunk érted menni, de mostanában eléggé izzik a talaj a mieink talpa alatt. Örülök, hogy Lloyd elhozott ide.

– Akkor maga is a névtelenek egyike? – nyögte ki döbbenetében az egyértelműt a lány.

– Névtelenek? – kérdezett vissza a tanár egy mosollyal az arcán. – Én szeretem inkább erővel bíróknak hívni magunkat, de a névtelen se rossz. – Végül Lloyd felé fordult. – Hogy találtatok meg?

– Tudtam, hogy az Európa a székhelyed, és nem hagynád magára a bolygót, még ha ezért be is kell azt utaznod azért, hogy senkinek se tűnjön fel, hogy nem öregszel.

– Mégis, mióta ismeritek egymást? – kérdezte Auróra, mire a tanár ismét töltött magának és Lloydnak is egy italt, majd azt legurítva a torkán válaszolt a kérdésre.

– Egy ideje próbáljuk bevenni magunk közé Lloydot, de ő még mindig ellenáll.

– Nem vagyok az a jótét lélek, mint amilyenek ti vagytok, úgyhogy… – vont vállat a férfi, mire a vörös hajú lányhoz fordult, és végre megmagyarázta neki az eseményeket. – Peter egy földalatti mozgalomnak a vezetője. Arra szánták magukat, hogy segítsenek a rászorulóknak, akiket a kormány katonái, vagy más, rossz szándékú emberek üldöznek.